Харолд Робинс
Пиратът

Превод от английски: Красимира Икономова, 1993

chitanka.info

На моите дъщери Карин и Адреана. Нека животът им бъде изпълнен с разбирателство, любов и мир.

1. С името на Всемилостивия и Милосърден Аллах.

2. Отклони ви влечението към имйнето и децата.

3. Докато влезете в гробищата.

4. Но не, ще узнаете вие!

5. И отново не! Вие ще узнаете!

6. Не, да знаехте със знание достоверно.

7. Вие непременно ще видите Джехеннема!

8. После наистина ще го видите с очите си достоверно!

9. После — в този ден ще бъдете почитани за благота!

Свещеният Коран Сура 102

„Влечението към многочисленост“

ПРОЛОГ
1933 година

Беше осмият ден от началото на бурята. Такава вихрушка никой не помнеше. Дори и старият Мустафа, камиларят. Той беше възрастен човек, а всички останали в кервана бяха момчета.

Стискайки гутрата близо до лицето си, той с труд си проправи път към палатката на Фуад, водачът на кервана, като на всяка крачка спираше, за да надзърне през тесния отвор на дрехата и да се увери, че не се е загубил, нито пък се е отклонил от слабия завет, който даваше оазиса срещу връхлитащата откъм откритата пустиня пясъчна виелица. Всеки път, когато спираше, песъчинките набождаха лицето му като порой сачми от ловджийска пушка. Преди да влезе в малката палатка, той се изкашля и изсмука всичката си слюнка, за да прочисти гърлото си. Но не събра никаква влага, в устата си усещаше само зърнестата сухота на пясъка.

От стола си до малката масичка, върху която мъждукаше газена лампа, хвърляща само сенки в тъмнината, Фуад вдигна поглед към камиларя. Мълчеше. Мъж като гигант, но не особено приказлив.

Мустафа се изпъна до цялата си височина от почти метър и петдесет, както винаги, когато говореше с водача на кервана.

— Пясък е влязъл в очите на нашия Бог — каза той. — Той е сляп и ни е загубил от погледа си.

Фуад изсумтя. По изключение намери думи.

— Магаре — отсече. — След като изминахме целия път до Мека, да не мислиш, че Той ще ни изгуби от погледа си, когато се връщаме у дома?

— Във въздуха витае смърт — продължи Мустафа на инат. — Дори и камилите я подушват. За пръв път са нервни.

— Метни одеяла на главите им — предложи Фуад. — Като не виждат, ще си сънуват камилските сънища.

— Направих го — каза Мустафа. — Но ги отхвърлят. Вече загубих две одеяла, пясъкът ги отнесе.

— Тогава им дай малко хашиш да подъвчат — нареди Фуад. — Но не много, че да не се разбеснеят. Малко, колкото да мируват.

— Ще спят два дни.

Водачът на кервана го погледна.

— Няма значение. И бездруго няма да тръгваме.

Дребният мъж държеше на своето.

— Все пак това е лош знак. Какво става с господаря?

— Той е добър човек — отговори Фуад. — Не се оплаква. През цялото време се грижи за жена си, а молитвеното му килимче винаги е обърнато към Мека.

Камиларят млясна с устни.

— Мислиш ли, че сега, след като направиха поклонението, молбите им ще бъдат чути?

Фуад го погледна изразително.

— Всичко е в ръцете на Аллах. Времето й наближава. Скоро ще знаем.

— Син — каза Мустафа. — Моля се на Аллах да им даде син. Три дъщери са достатъчно бреме. Дори и за такъв добър човек като него.

— Син — повтори Фуад. — Аллах ще бъде милостив. — Стана от стола си и се извиси над дребосъка. — А сега, магаре — внезапно изрева, — връщай се и се грижи за камилите си или ще заровя старите ти кокали в лайната им.

Голямата палатка, издигната в центъра на оазиса сред четирите огромни палми, бе осветена от електрически лампи, разположени стратегически в ъглите на главното помещение. Зад една завеса се чуваше слабото бучене на малкия бензинов генератор. Иззад друга завеса се носеше приятната миризма на месо, печено на мангал с дървени въглища.

За двайсети път този ден доктор Шамир Ал Фей повдигна завесата, отиде до външната страна на палатката и надзърна навън към бурята.

През тясната пролука пясъкът връхлетя в очите му и той дори не успя да види върховете на дърветата на четири метра и половина над палатката, нито пък края на оазиса, където бушуващият пясък като че ли изграждаше стена, издигаща се до небето. Той затвори процепа и докато се връщаше в главното помещение на палатката, с ръка изтри пясъка от очите си. Краката му, обути с чехли, се движеха безшумно, като потъваха в меките тъкани черги, покриващи пясъчния под от край до край.

Съпругата му Набила вдигна поглед към него.

— Не е ли стихнало? — рече тя тихо.

Той поклати глава.

— Не.

— Кога мислиш, че ще спре? — запита тя.

— Не знам. Във всеки случай няма признаци да отслабва.

— Съжаляваш ли? — Гласът й беше нежен. Той се приближи до стола й и сведе поглед към нея.

— Не.

— Нямаше да тръгнеш на това поклонение, ако аз не бях настоявала.

— Не ти беше причината да тръгна. Направих пътешествието заради любовта ни.

— Но ти не вярваше, че поклонението до Мека ще промени нещо — продължи тя. — Спомена ми, че полът на детето се определя при зачатието му.

— Казах ти го, защото съм доктор — потвърди той. — Но също съм и вярващ.

— А ако детето е момиче? — Той не отговори.

— Дали ще се разведеш с мен и ще си вземеш друга жена, както иска твоят чичо, принцът?

Той я хвана за ръката.

— Глупава си, Набила.

Тя вдигна поглед към лицето му, сенки затъмняваха очите й.

— Наближава часът. Започвам да се страхувам.

— Няма от какво да се страхуваш — успокои я той. — Освен това ще родиш син. Не ти ли казах, че тоновете на детето са като на момче?

— Шамир, Шамир — прошепна тя. — Ти би ми казал каквото и да е, само и само да не се тревожа.

Той вдигна ръката й към устните си.

— Обичам те, Набила. Не искам друга съпруга, друга жена. Ако и сега не се сдобием със син, ще ни се роди следващия път.

— За мен няма да има следващ път — обади се тя мрачно. — Баща ти вече е дал дума на принца.

— Ще напуснем страната. Можем да отидем да живеем в Англия. Учил съм там, имам приятели.

— Не, Шамир. Мястото ти е у дома. Нашият народ има нужда от теб. Нещата, които си овладял, вече му помагат. Кой някога си е мечтал, че генераторът, който донесе от Англия, за да осветяваш операционната си, ще сложи началото на електрическа компания и тя ще снабдява със светлина нашата земя?

— И носи богатство на семейството ни — добави той. — Богатство, което не ни е необходимо, тъй като вече си имаме всичко.

— Но ти единствен се грижиш това богатство да се използва за благото на всички, а не само на малцина. Не, Шамир, не трябва да заминаваш. Нашият народ има нужда от теб.

Той мълчеше.

— Трябва да ми обещаеш нещо. — Тя вдигна поглед към очите му. — Ако е момиче, остави ме да умра. Не мога да понеса мисълта, че ще живея без теб.

— Това е от бурята — каза той. — Дължи се на бурята. Няма друго обяснение за подобни налудничави мисли.

Тя сведе клепачи.

— Не се дължи на бурята — прошепна. — Болките вече започнаха.

— Сигурна ли си? — запита той. Според неговите изчисления подраняваше с три седмици.

— Родила съм три деца — промълви тя спокойно. — И затова зная. Първата контракция беше преди около два часа, а последната преди малко, докато гледаше навън бурята.

Мустафа спеше, защитен от вятъра с три одеяла, с които се бе заметнал презглава, а от двете му страни го топлеха камилите. Той сънуваше рай, изпълнен със златиста слънчева светлина и също тъй златисти красиви хурии, с едри гърди и заоблени кореми и бедра. Сънищата му бяха прекрасни, породени от хашиша. Не беше такъв егоист, че да откаже да сподели хашиша, който даваше на камилите, и да ги пусне сами да се разхождат из рая, без той да ги води. Лишени от присъствието му, бедните същества щяха да се изгубят.

Над него бурята бушуваше и навяваше пясък върху одеялата, а вятърът сменяше посоката си. Докато се намираше на прага на рая, една камила се отмести и изведнъж студът прониза старите му кости. Мустафа инстинктивно се примъкна към топлината на животното, но то се отдалечи от него. Той издърпа одеялата върху себе си и се премести към друга камила. Но тя също се отстрани и сега студът го връхлетя от всички страни. Бавно започна да се разбужда.

Камилите трудно се заизправяха на крака. Както обикновено, когато са нервни, те започнаха да ръсят изпражнения, а после да уринират. Една от тях изпръска одеялата му и това напълно го разсъни. Проклинайки ядно, че са го изтръгнали от съня му, той излази, за да избегне горещата киселинна струя.

Надигайки се на четири крака, той надзърна изпод одеялата. Изведнъж дъхът му спря. Откъм стената, която образуваше пясъкът, към него идваше мъж, яхнал магаре. Зад този мъж вървеше друго магаре с празен самар. Ездачът се обърна и погледна към него.

Точно тогава Мустафа извика. Мъжът имаше две глави. Две бледи лица на едно тяло го фиксираха със злите си погледи.

Мустафа скочи на крака. Забравяйки за пясъка, който жулеше лицето му, той побягна към палатката на водача на кервана.

— Ай-ии! Ай-ии! Ангелът на смъртта идва за нас!

Фуад изхвръкна от палатката си като мълния, хвана Мустафа с огромните си ръце, вдигна го във въздуха и го разтърси като дете.

— Млъкни! — изкрещя. — На господаря не са ли му достатъчни грижите, докато жена му ражда, че да слуша бълнуванията ти, плод на упоеното ти от разни треви съзнание?

— Ангелът на смъртта! Видях го! — Зъбите на Мустафа тракаха. Той посочи с ръка. — Гледай. Към камилите!

Неколцина мъже вече бяха изтичали при тях. Всички се обърнаха накъдето сочеше пръстът на Мустафа. Чу се обща въздишка от страх, когато двете магарета изплуваха от тъмнината на заслепяващия пясък. Върху първото магаре беше мъжът с двете глави.

Така бързо, както бяха дотърчали, другите мъже се изпариха, всеки изчезна в собственото си скривалище, оставяйки само Мустафа да се боричка в ръцете на Фуад. Несъзнателно Фуад отпусна камиларя, дребният човечец се изплъзна от хватката му и се мушна в палатката, като го остави сам пред ангела на смъртта.

Почти парализиран, Фуад наблюдаваше как магаретата се приближават и спират пред него. Ездачът проговори с мъжки глас.

— Асалаам алейкум!

Фуад машинално отвърна:

— Алейкум асалаам.

— Моля за помощта ти — каза ездачът. — Преди няколко дни се загубихме в бурята, жена ми е болна, а й е време и да ражда.

Ездачът бавно и внимателно се смъкна от седлото. Тогава Фуад забеляза, че одеялото на ездача покрива двама души. Той бързо тръгна напред.

— Хайде — рече омекнал. — Дайте да ви помогна.

Шамир се появи в тъмнината, загърнат в тежко бежово наметало.

— Какво става? — запита той.

Фуад се обърна, жената лежеше като перце в ръцете му.

— Пътници, заблудени в бурята, господарю. Мъжът немощно се беше облегнал на магарето.

— Не зная вече от колко дни пътуваме. — Той започна да се свлича.

Шамир го прихвана и подпъхна ръка под раменете му.

— Опри се на мен — каза той. Мъжът с благодарност прие подкрепата.

— Жена ми — прошепна. — Болна е. Жадна.

— Ще я оправим — увери го Шамир. Той погледна водача на кервана: — Отнеси я в моята палатка.

— Магаретата — продума мъжът.

— И за тях ще се погрижим — успокои го Шамир. — Добре сте дошли в моя дом.

Лицето на мъжа беше издраскано и кървеше от пясъка, довяван от вятъра, устните му бяха подути и напукани. Ръцете му, покрити с белези, стиснаха чашката с чай и тя напълно изчезна в тях. Беше висок, по-висок от Шамир, почти един и осемдесет и два, с голям нос и пронизващи сини очи, скрити зад подпухнали клепачи. Наблюдаваше как Шамир се изправя над сламеника, на който лежеше жена му.

Шамир се извърна към него. Не знаеше какво да каже. Жената умираше. Беше почти напълно обезводнена, със слаб, неравномерен пулс и обезпокоително понижено кръвно налягане.

— От колко време пътувате в бурята? Мъжът се вторачи в него и поклати глава.

— Нямам представа. Струва ми се цяла вечност.

— Тя е съвсем изнемощяла — заяви Шамир.

За момент мъжът остана безмълвен. Взираше се в чашата си. Устните му се движеха, но Шамир не долови никакъв звук. После вдигна поглед към него.

— Ти доктор ли си?

Шамир кимна.

— Тя ще оживее ли?

— Не знам — отговори Шамир.

— Жена ми искаше да роди детето ни в обетованата земя — пророни мъжът. — Но британците не ни дадоха визи. Затова си помислихме, че ако прекосим пустинята, ще заобиколим и ще успеем да се вмъкнем в страната.

В гласа на Шамир се прокрадна изумление.

— Само с две магарета? За да прекосите пустинята, ви остават още около шестстотин мили.

— Бурята ни връхлетя и загубихме припасите си — каза мъжът. — Беше същински кошмар.

Шамир отново се обърна към жената. Плясна с ръце и Айда, прислужничката на жена му, влезе в стаята.

— Приготви малко подсладена вода — нареди й той. Когато тя излезе от стаята, отново се обърна към мъжа: — Трябва да я накараш да погълне малко вода.

Мъжът кимна. Помълча известно време, а после рече:

— Ти, разбира се, знаеш, че сме евреи.

— Да.

— И все пак искаш да ни помогнеш?

— Ние всички сме пътници в едно и също море — отговори Шамир. — Ако беше обратното, ти щеше ли да откажеш да ми помогнеш?

Мъжът поклати глава.

— Не. В името на човечността нима бих могъл да откажа?

— Така е — Шамир се усмихна и протегна ръка. — Аз съм Шамир Ал Фей.

Мъжът пое ръката му.

— Исая Бен Езра.

Айда се върна с чинийка и лъжичка. Шамир ги взе от нея.

— Донеси и чиста кърпичка — нареди.

Той седна до сламеника с кърпичката, която тя му донесе. Топеше я в топлата подсладена вода и я притискаше към устните на жената.

— Ето, гледай ме как действам — обърна се той към мъжа. — Трябва леко да разтваряш устните, за да могат капките да се стичат в гърлото й. Това е единственият заместител, който мога да измисля вместо венозно подхранване с глюкоза. Но го прави много бавно, за да не се задави.

— Разбирам — каза Бен Езра.

Шамир се изправи.

— Сега трябва да се погрижа за моята жена.

Бен Езра го погледна въпросително.

— Връщаме се от поклонение в Мека и бурята ни свари тук. И ние като вас искахме детето ни да се роди у дома, но това вече не е възможно. Родилната дейност започна три седмици по-рано. — Шамир направи изразителен жест. — Пътищата на Аллах са неизбродими. Ако не бяхме ходили в Мека да го молим за син, ако вие не искахте детето ви да се роди в обетованата земя, нямаше да се срещнем.

— Благодаря на Всевишния, че си тук — каза Бен Езра. — Дано Той да те дари със сина, за който се молиш.

— Благодаря ти — отговори Шамир. — Дано Аллах бди над жена ти и детето ти.

Той напусна помещението, оградено от платнища, които разделяха стаите, а Бен Езра се обърна към жена си и започна да притиска мократа кърпичка към устните й.

В часа преди зазоряване бурята стигна върховата си точка. Извън палатката вятърът фучеше като екот от далечна канонада, а пясъкът шибаше стените на палатката като градушка, сипеща се от разгневено небе. Тъкмо по това време Набила крещеше от болки и страх.

— Детето в мен е мъртво. Вече не усещам движенията му.

— Шт — нежно се обади Шамир. — Всичко е наред.

Набила го хвана за ръката. В гласа й се долавяше отчаяние.

— Шамир, моля те. Помни обещанието си. Остави ме да умра.

Той отправи очи към нея, а сълзите замъглиха погледа му.

— Обичам те, Набила. Ти ще живееш и ще ми дариш син — Той пипаше бързо, толкова чевръсто, че тя не усети как той намери вената и вкара иглата, а когато морфинът й подейства, изпита само сладостта от изчезването на болката.

Той уморено се изправи. От два часа не можеше да чуе със стетоскопа тоновете на детето. Междувременно болките на Набила се усилваха, а разкритието беше много малко.

— Айда — обърна се той към прислужницата. — Извикай водача на кервана. Ще имам нужда от него, за да извадя детето. Но преди да влезе в палатката, нека старателно да се измие.

Тя кимна и панически излезе от стаята. Върху чисто бяло платно до леглото Шамир светкавично започна да реди инструментите. Изведнъж Набила потрепери и от нея шурна кръв. Имаше нещо сериозно — кръвоизливът беше обилен. Наедрялото й тяло сякаш искаше да изтласка детето навън. Но Шамир не можеше да напипа главата на бебето. Сега вече знаеше от какво идва затруднението. Плацентата блокираше изхода на матката.

Петното върху чаршафите се уголемяваше, а Шамир работеше трескаво и с нарастващ страх. Ръката му навлезе в Набила и разшири шийката на матката, за да издърпа плацентата. След като отстрани кървавата тъкан, той пукна мехура, придвижи бебето надолу и го издърпа от тялото й. Бързо отряза пъпната връв и отново се втренчи в Набила. За момент затаи дъх, а след това изпусна облекчена въздишка, тъй като кървенето бе спряло. Сега за пръв път отправи очи към детето.

Бебето бе момиче и беше мъртво. Разбра дори без да го докосва. Очите му се наляха със сълзи, когато се обърна и погледна Набила. Сега вече тя никога нямаше да му роди син. Нито пък друго дете. Щеше да я пази да не забременее, тъй като опасността за нея щеше да е твърде голяма. Обзе го отчаяние. Вероятно тя беше права. Смъртта сякаш беше за предпочитане.

— Докторе! — Бен Езра беше застанал при завесата, която служеше за врата.

Шамир се взря в евреина със замъглен поглед. Не можеше да говори.

— Жена ми, докторе — гласът на Бен Езра беше уплашен. — Спря да диша!

По рефлекс Шамир грабна лекарската си чанта. Отново извърна очи към Набила. Морфинът беше свършил добра работа. Тя спеше спокойно. Той припряно влезе в другото помещение.

Коленичи над притихналата жена, търсейки пулса й. Не чу никакъв звук. Незабавно приготви една инжекция адреналин и я вкара направо в сърцето на жената. Със сила разтвори устата й и се опита да вдъхне малко въздух в дробовете й. Не постигна никакъв резултат. Най-накрая се обърна към мъжа.

— Съжалявам.

Бен Езра се беше вторачил в него.

— Не може да е умряла — каза той. — Забелязах, че коремът й се движи.

Шамир сведе поглед към жената. Бен Езра беше прав. Коремът на жената се надигаше и отпускаше.

— Детето! — възкликна Шамир. Бръкна в чантата си и извади скалпел.

— Какво правиш? — запита Бен Езра.

— Детето — обясни Шамир. — Не е късно да го спасим.

Шамир нямаше време да разтваря дрехата на жената. Ловко я разряза. Разкри се коремът й, посинял по краищата и надут.

— Сега си затвори очите, не гледай — каза Шамир.

Бен Езра постъпи както му бе наредено. Шамир бързо направи разрез. Тънката кожа като че се разпука. Шамир разтвори корема и след секунда държеше детето в ръцете си. Чевръсто отряза пъпната връв и я завърза. Две резки шляпвания по дупето на детето и писъкът на здравото бебе изпълни палатката. Погледна бащата.

— Имаш син — рече.

Бен Езра му отвърна със странен израз. Мълчеше.

— Имаш син — повтори Шамир.

Очите на Бен Езра се премрежиха от сълзи.

— Какво ще правя с момчето? — запита той. — Без жена, и то при положение, че ми остават шестстотин мили до края на пустинята. Детето ще умре.

— Ще ти дадем провизии — обеща Шамир.

Евреинът поклати глава.

— Безсмислено е. Аз се крия от полицията. Нямам какво да предложа на детето.

Шамир мълчеше и все още държеше детето в ръцете си.

Бен Езра се втренчи в него.

— А твоето дете? — запита той.

— Мъртво е — отговори Шамир просто. — Мисля, че премъдрият Аллах не е сметнал за подходящо да изпълни молитвите ни.

— Момче ли беше? — запита евреинът. Шамир поклати глава.

— Момиче.

Бен Езра го погледна.

— Може би Аллах е по-мъдър от двама ни и затова ни е събрал заедно в пустинята.

— Не разбирам — каза Шамир.

— Ако не беше ти, детето щеше да умре заедно с майката. Ти си му повече баща от мен.

— Ти си луд — изрече Шамир.

— Не. — Гласът на Бен Езра набираше сила. — Ако остане с мен, ще умре. А ако поема този товар, вероятно и аз ще умра. Но Аллах отговори на молбата ти за син. С теб той ще има сигурност и ще порасне здрав.

Шамир впи очи в очите на евреина.

— Но той ще бъде мюсюлманин, а не евреин.

Бен Езра на свой ред се взря в него.

— Има ли голямо значение? — запита. — Нима не ми каза, че всички пътуваме в едно и също море?

Шамир сведе поглед към малкото момченце в ръцете си. Внезапно се изпълни с любов, каквато не беше изпитвал дотогава. Аллах наистина бе откликнал на молбите му по свой начин.

— Не бива да губим време — промълви. — Последвай ме. Вземи другото дете.

Бен Езра взе мъртвороденото бебе и се върна зад завесата. Шамир постави сина си върху масата и го пови в чиста бяла пелена. Тъкмо беше свършил, когато влязоха Айда и Фуад.

Той се обърна към жената.

— Изчисти и измий сина ми — нареди. Жената за миг впери поглед в очите му, после устните й се раздвижиха.

— Слава на Аллаха…

— На сутрешната молитва ще има време за това — сопна се той. Стрелна водача на кервана. — Ти ела с мен — каза и мина пръв оттатък завесата.

Така внезапно както бе връхлетяла, бурята изведнъж утихна. Утрото беше светло и ясно. Мъжете стояха край пресните гробове в края на оазиса. Бен Езра беше с двете си магарета — едното натоварено с вода и храна, а другото — оседлано със стария изтъркан кожен самар. Бен Езра и Шамир смутено се взираха един в друг. И двамата не знаеха какво да кажат.

Исая Бен Езра протегна ръка.

Шамир я пое безмълвно. Имаше топлота между тях и те се чувстваха свързани. След малко се пуснаха и евреинът се метна на седлото.

— Хатрак — отрони.

Шамир вдигна очи към него. С дясната си ръка направи традиционния жест. Докосна челото, устните и най-накрая сърцето си.

— Асалаам алейкум. Върви си с мир.

Бен Езра помълча. Погледна гробовете, после Шамир. И двамата се просълзиха.

— Шалом — промълви той, обърна магарето и тръгна.

Шамир гледа след него известно време, после бавно влезе в палатката. Айда го очакваше на входа и рече развълнувано:

— Господарката се разбужда!

— Каза ли й? — запита той. Прислужницата поклати глава.

Шамир мина отвъд завесата и взе детето. Когато жена му отвори очи, той стоеше до нея. Погледна я усмихнат.

— Шамир — прошепна тя. — Съжалявам.

— Няма за какво да съжаляваш — промълви той нежно и положи детето в ръцете й. — Аллах чу молитвите ни. Имаме син.

Тя дълго се вгледа в бебето, после вдигна лице към мъжа си. Очите й плувнаха в сълзи.

— Споходи ме ужасен сън. Сънувах, че бебето е умряло.

— Сън е било, Набила. Само сън.

Набила се взираше в детето, а пръстите й отметнаха бялото платно от главицата на новороденото.

— Красив е. — Изведнъж на лицето й се изписа изненада. Тя вдигна поглед.

— Шамир, нашият син има сини очи!

Той се изсмя високо.

— Жено, жено — каза. — Никога ли няма да се научиш? Всички новородени имат сини очи.

Но Аллах наистина бе извършил чудо. И когато порасна, Баидр Шамир Ал Фей имаше тъмносини, почти виолетови очи, с цвета на нощното небе над пустинята.

ПЪРВА КНИГА
1973 година — краят на пролетта

ПЪРВА ГЛАВА

Струйките от душа се сипеха върху главата му като игли и заглушаваха шума от четирите големи реактивни двигателя. Парата замъгли стените на тясната кабина. Той бързо разтърка скъпия сапун и върху тялото му се образува благоуханна пяна, която той изплакна и обърна водата от гореща на леденостудена. Умората незабавно го напусна и той се разсъни. Спря водата и излезе от кабината.

Както обикновено Джабир чакаше с тежкия хавлиен халат и плътни кърпи, метнати през рамо. Наметна господаря си с пешкирите.

— Добър вечер, господарю — меко каза той на арабски.

— Добър вечер, приятелю — отвърна Баидр, силно търкайки тялото си с кърпите. — Колко е часът?

Джабир погледна тежкия сейко от неръждаема стомана, подарък от господаря му.

— Деветнайсет часът и петнайсет минути френско време — гордо заяви той. — Господарят добре ли си почина?

— Да, благодаря ти — обади се Баидр, като остави кърпите и се загърна в халата, който Джабир му поднесе. — Къде се намираме?

— Над Ламанша — отговори Джабир. — Капитанът искаше да ви съобщя, че в двайсет часа и четирийсет минути ще бъдем в Ница.

— Добре — каза Баидр.

Джабир държа вратата на малката баня отворена, докато Баидр влезе в своята кабина. Въпреки че господарското помещение беше голямо и заемаше почти една трета от вътрешността на боинга 707, въздухът беше тежък и наситен с острия мирис на хашиш и амилнитрит.

Баидр спря за момент. Миризмите не му пречеха, докато ги използваше, но по-късно му бяха противни.

— Тук вони — отбеляза той. — Много лошо, че не можем да отворим прозорец и да проветрим. Сигурно ще е неудобно на девет хиляди метра височина.

Джабир не се усмихна.

— Да, сър. — Той бързо излезе от кабината, пусна всички вентилатори, после взе парфюмиран спрей и напръска стаята. Върна се при Баидр. — Господарят реши ли кой костюм да облече?

— Още не — отвърна Баидр. Гледаше огромното двойно легло, което заемаше почти половината от кабината.

Двете момичета лежаха прегърнати, голите им тела сияеха на меката златиста светлина на кабината. Спяха дълбоко. Баидр си спомняше случилото се преди часове толкова ясно, все едно, че всичко ставаше сега.

Стоеше изправен до леглото и ги гледаше как се любят. Главата на всяка се намираше между краката на другата. Яростно се поглъщаха с устни и езици, когато изведнъж се претърколиха и полукълбата на двата бели задника блеснаха пред очите му. Той усети как възбудата му нараства и като сведе поглед, видя ерекцията си силна и пулсираща. Бързо загреба от масата няколко ампули и коленичейки над момичето, допря пениса си до отвора на ануса й. Провря силната си ръка под корема й и я придърпа здраво към себе си. Плъзна длан надолу, докато напипа хълмчето й. Езикът на другото момиче ближеше клитора й и докосваше върховете на пръстите му. Той яростно дръпна момичето към себе си и със силен напор влезе дълбоко в ануса й.

За момент момичето застина от неочакваното насилие, а след това отвори уста, за да извика. Докато си поемаше дъх, той счупи две ампули пред лицето й. Вместо да изкрещи, тя изпита огромно удоволствие и безумен спастичен оргазъм. Секунда по-късно той счупи една ампула и за себе си и изпадна в оргазъм, който сякаш продължи безкрайно. Стаята се завъртя пред очите му и той потъна в тъмнина. Следващото му съзнателно действие беше, когато се събуди и отиде под душа.

Сега стоеше до леглото и пак ги гледаше. Този път обаче не почувства нищо. Беше му минало. Той ги използва и те изпълниха предназначението си. Така по-лесно понесе скуката от дългия полет от Лос Анжелис. Вече не си спомняше имената им. Тръгна към вратата на кабината. От прага се обърна към Джабир.

— Събуди ги и им кажи да се облекат — каза и затвори вратата след себе си.

Мина през тесния коридор покрай двете кабини за гости и влезе в главния салон. Дик Каридж, изпълнителният му помощник, беше в офиса си в предната част на салона, седнал зад бюрото до телефоните и телекса. Както обикновено младият адвокат беше облечен официално: с бяла риза, връзка, тъмен костюм. Баидр не си спомняше да го е виждал без сако.

Каридж се изправи.

— Добър вечер, шефе — каза тържествено. — Добре ли си починахте?

— Да, благодаря — отговори Баидр. — А ти?

Младият адвокат направи гримаса, най-многото, което можеше да си позволи.

— Не успях да се науча да спя в самолет.

— Ще се научиш — усмихна се Баидр. — Има време.

Каридж не се усмихна.

— Щом не съм се научил за две години, страхувам се, че никога няма да се получи.

Баидр натисна копчето за стюарда.

— Има ли нещо особено?

— Всичко е тихо — отговори Каридж. — Уикенд, нали знаете.

Баидр кимна. Беше събота. Не очакваше никаква суетня. Докато тръгнат от Лос Анжелис, беше станало един сутринта.

Раул, главният стюард, дойде откъм кухнята.

— Да, сър?

— Кафе — каза Баидр. — По американски. — Стомахът му още не беше съвсем готов за силното кафе от филтър, което стюардът предпочиташе да прави. Той отново се обърна към Каридж: — Установи ли връзка с яхтата?

Каридж кимна.

— Говорих с капитан Петерсен. Всичко е готово за партито довечера. Ролсът и моторницата ще бъдат на летището. Той твърди, че ако морето е спокойно, моторницата ще ви закара до Кан за двайсет минути. Колата ще тръгне един час по-рано заради натовареното движение около филмовия фестивал.

Стюардът се върна с кафето. Докато пълнеше чашката, Баидр запали цигара. Сръбна от кафето.

— Искате ли да хапнете нещо? — запита стюардът.

— Не точно сега, благодаря — отвърна Баидр. Обърна се към Дик: — Жена ми на яхтата ли е?

— Капитанът ми каза, че била във вилата. Но Юсеф се е върнал от Париж и вече е на яхтата. Той ме помоли да ви съобщя, че за довечера е подготвил изненада.

Баидр кимна. Юсеф Зиад беше шеф на парижкото бюро. Във всяка страна Баидр имаше свой представител. Умни, очарователни, образовани мъже, които обичаха парите и досега с властта.

Главната им задача беше да намират хубави момичета за партитата, които Баидр уреждаше заради бизнеса.

— Свържи ме по телефона с мисис Ал Фей — нареди.

Отиде към трапезарията и седна пред кръглата махагонова маса. Раул отново напълни чашата му. Баидр мълчеше и пиеше кафето. След малко телефонът иззвъня. Той вдигна слушалката. Чу се гласът на Каридж.

— Мисис Ал Фей не си е у дома. Току-що говорих със секретарката й. Предаде ми, че е на кино и оттам направо ще отиде на яхтата.

— Благодаря — каза Баидр и затвори. Не беше изненадан. Не очакваше Джордана да си е вкъщи поне не когато се провеждаше филмов фестивал или пък някъде течеше парти. Тя беше там, където имаше действие. За момент се раздразни, но след това му мина. Все пак нали тъкмо това първо го бе привлякло към нея. Тя беше американка, а не арабка. Американките не си стоят у дома. Веднъж се беше опитал да го обясни на майка си, но тя не успя да разбере. Все още изпитваше разочарование, че след развода с първата си жена не се бе оженил за арабка.

Телефонът иззвъня отново. Той вдигна слушалката. Беше пилотът — капитан Андрю Хаят.

— С ваше разрешение, сър — каза пилотът. — Ако останем достатъчно дълго в Ница, бих желал да предам самолета за поддръжка на Ер Франс.

Баидр се усмихна на себе си. Така капитанът вежливо искаше да разбере колко наземно време да даде на екипажа.

— Смятам да останем до сряда. Времето достатъчно ли е, Анди?

— Да, сър.

— Полетът беше чудесен, Анди. Благодаря ти.

— И аз ви благодаря, сър. — Когато свършваха разговора, гласът на пилота звучеше доволно. Баидр натисна копчето за Каридж.

— Запази стаи за екипажа в „Негреско“ до вторник.

— Да, шефе. — Каридж се поколеба. — А ще поканим ли на партито момичетата?

— Не — гласът на Баидр беше безизразен. Юсеф вече беше уредил този въпрос.

— Какво ще правим с тях?

— Настани ги в „Негреско“ заедно с екипажа — нареди той. — Дай на всяка по петстотин долара и билет за връщане до Лос Анжелис.

Затвори телефона и се загледа през прозореца. Почти се беше стъмнило и далече под него светлините на френското крайбрежие започваха да блещукат. Чудеше се какво ли прави Джордана. Беше изминал почти месец, откакто я видя в Бейрут с децата. Бяха се уговорили да се срещнат в Южна Франция за рождения й ден. Мислеше си за диамантената огърлица от фирмата „Ван Клееф“ и се чудеше дали ще да й хареса. Не знаеше. Всичко живо вече ходеше по джинси и с изкуствени бижута. Вече нямаше нищо истинско, дори и в чувствата им един към друг.

Джордана стана от леглото и се отправи към банята, взимайки всичките си дрехи със себе си.

— Защо е цялото това бързане, скъпа? — чу се мъжки глас от леглото.

Тя се забави на вратата на банята и се обърна, за да го погледне.

— Съпругът ми пристига — каза. — А аз трябва да стигна навреме на яхтата и да се преоблека за партито.

— Самолетът му може да закъснее — обади се мъжът.

— Самолетът на Баидр никога не закъснява — отвърна тя твърдо. Влезе в банята и затвори вратата след себе си. Наведе се над бидето, пусна крановете и нагласи топлата и студена вода, докато получи желаната температура. Отвори чантичката си, извади пластмасова сапунерка и собствения си сапун и започна да се мие разкрачена над бидето. Някой ден няма да се измия, мислеше си тя. Чудно дали ще познае, когато легнем заедно.

Отхвърли мисълта, смеейки се на себе си. Мъжете бяха тъй завладени от идеята за неудържимата сила на неотразимите си пениси, та не бяха в състояние да си представят, че жената, в която проникват, няма да изживее оргазъм след оргазъм. Почти можеше да преброи на пръстите на двете си ръце колко пъти бе стигала до това върховно удоволствие. Но имаше нещо, в което беше сигурна. Ако учредяха академична награда за изиграване на оргазъм, всяка година тя щеше да я печели.

Спря водата и се изправи. Докато се подсушаваше, водата бълбукаше надолу в канала. Френските хотелски бидета издаваха един и същи звук, независимо дали си в Париж, в Кан или в провинцията. Глъг, глъг, пауза, глъг, глъг, глъг. Вече суха, сложи малко парфюм на върха на пръстите си и леко го разтърка по мекото като коприна лонно възвишение. След това бързо се облече и излезе от банята.

Мъжът седеше гол в леглото и играеше с пениса си, който отново бе възбуден.

— Виж какво се случи, скъпа.

— Браво на тебе — отбеляза тя.

— Хайде да го духаш — каза той. — Няма да си тръгнеш току-тъй.

Тя поклати глава.

— Съжалявам, скъпи. Закъснявам.

— Може би по-късно на партито? — предложи той. — Ще намерим някое тихо кътче, далеч от всички.

Тя срещна погледа му.

— Ти няма да идваш на партито.

— Но, скъпа — запротестира той. — Защо не? Цяла седмица бях на яхтата с тебе.

— Тъкмо по тая причина — отговори тя. — Баидр не е глупак.

— Тогава кога ще те видя? — запита той, а пенисът му вече бе започнал да спада.

Тя вдигна рамене.

— Не зная. — Отвори чантата си и извади малък плик, пълен със стофранкови банкноти. — Това би трябвало да покрие сметката ти в хотела и разноските — каза. — Ще ти остане и нещичко, с което ще се оправиш, докато завържеш друга връзка.

Гласът на мъжа прозвуча обидено:

— Но, скъпа, ти да не смяташ, че е било само заради парите?

Тя се изсмя.

— Надявам се, че не. Ще ми е отвратително да си мисля, че дотолкова не ме бива.

— Никога няма да намеря жена като теб — промълви той тихо.

— Виж какво — отбеляза тя. — Наоколо е пълно с жени. А ако имаш нужда от препоръки, само им кажи, че за мен си най-добрият.

Преди той да отговори, тя вече бе излязла от стаята. Докато чакаше асансьора в коридора, тя погледна часовника си. Беше осем без петнайсет. Имаше достатъчно време, за да стигне до яхтата и да вземе гореща вана, преди да се облече за партито.

ВТОРА ГЛАВА

Когато излезе от таксито, Юсеф забеляза белия ролс ройс с подвижен покрив на Джордана, паркиран пред хотел „Карлтон“. Докато плащаше, се озърна за нея, но забеляза само шофьора й Ги, който разговаряше с други свои колеги. Обърна се и влезе във фоайето.

Беше денят преди официалното откриване на фестивала и вече бяха разлепени всички афиши, бяха поставени и стендовете на разпространителските фирми. Той се спря за момент и се взря в тях.

Най-набиваща се на очи беше огромната реклама, която висеше над цялото фоайе с надпис „Александър Солкинд представя «Тримата мускетари»“. Той бавно прочете имената на актьорите: Майкъл Йорк, Оливър Рийд, Ричард Чембърлейн, Ракел Уелч, Чарлтън Хестън, Фей Дънауей. Вярно, съставът беше само от звезди. Дори той, киноман от детските си години, беше впечатлен. Обърна се към рецепцията.

Ели, главният администратор, се усмихна и поклони.

— Мосю Зиад, колко е хубаво, че отново ви виждам.

Юсеф отвърна с усмивка.

— Винаги ми е приятно да бъда тук, Ели.

— И какво мога да направя за вас, мосю Зиад? — запита дребният мъж.

— Тук съм, за да се срещна с мистър Винсънт — отговори Юсеф. — Той пристигна ли?

— Очаква ви в малкия бар — упъти го Ели.

— Благодаря — каза Юсеф. Понечи да тръгне, но се спря, и като че ли се току-що се бе сетил, попита: — Между другото, виждал ли си мадам Ал Фей?

Без колебание Ели поклати глава.

— Не съм. Бихте ли искали да я потърся?

— Не е важно — отвърна Юсеф. Обърна се и пое към малкия бар близо до асансьорите.

Ели вдигна телефона зад плота и прошепна някакъв номер. Отговори операторът в слизащия асансьор. След малко той сложи обратно слушалката и се обърна към Джордана.

— Мосю Ели предлага мадам да слезе от асансьора към улица Канада. Изпратил е човек да ви поеме от мецанина.

Джордана погледна оператора. Лицето на мъжа беше безизразно, асансьорът вече спираше на мецанина. Тя кимна.

— Благодаря.

Излезе и се отправи по коридора към далечния край на хотела. Верен на думата си Ели бе изпратил човек да я чака в малкия старомоден и подобен на клетка асансьор, който в специални случаи все още обслужваше това крило на сградата.

Тя излезе от хотела откъм бара, прекоси терасата, после алеята до входа на хотела. Нейният шофьор Ги я видя и се спусна към вратата на ролса. Преди да слезе по стълбите, тя се обърна и се впери очи към фоайето. През цяла тълпа от хора пред рецепцията улови погледа на Ели. Кимна му в знак на благодарност. Без да промени израза на лицето си, той наведе глава и се поклони леко.

Ги държа вратата на колата, докато тя влезе. Джордана не разбираше защо Ели я бе спрял, но за нея беше достатъчно, че го е сторил. Този администратор вероятно беше най-умният служител на Ривиерата. А може би и най-дискретният.

Малкият бар беше претъпкан, но масата на Майкъл Винсънт беше далеч от останалите и се намираше между бара и входа. Когато Юсеф влезе, той стана на крака и протегна ръка.

Юсеф я пое.

— Съжалявам, че закъснях. Движението по Кроазет е направо ужасно.

— Няма проблеми — отговори Майкъл. Удивително беше да чуеш такъв мек глас от гигант с ръст метър и деветдесет и три. Той махна към младите жени, седнали на масата с него. — Както виждате, бях зает по най-прекрасния начин.

Юсеф се усмихна. Познаваше ги. Бяха от групата, която бе довел от Париж.

— Сюзан, Моник — измърмори той, докато сядаше.

Почти незабавно те станаха. Известни им бяха сигналите. Това беше бизнес-среща. Трябваше да се върнат в стаите си и да се приготвят за вечерното парти.

Келнерът дотича с бутилка „Дом Периньон“ и я показа на Юсеф, за да получи одобрението му. Юсеф кимна. Келнерът бързо отвори бутилката и му сипа в чаша, за да го опита. Юсеф отново кимна, а келнерът погледна Майкъл Винсънт.

— Аз ще остана на уиски — каза продуцентът-режисьор.

Келнерът допълни чашата на Юсеф и се оттегли. Юсеф я вдигна.

— Вярвам, че сте настанени добре. Едрият мъж се усмихна.

— Най-хубавият апартамент в хотела и питате дали го харесвам? Бих искал да зная как го постигнахте. Когато се обадих преди две седмици, в града нямаше нито една свободна стая по време на филмовия фестивал. А вие се обаждате един ден предварително и като по магия намирате.

Юсеф се усмихна тайнствено.

— Да речем, че не сме хора без влияние.

— Пия за това — каза американецът. Той допи уискито и направи знак за второ.

— Мистър Ал Фей ме помоли да ви предам, че оценява трудностите, които е трябвало да преодолеете, за да дойдете. Той с нетърпение очаква да се срещнете.

— Както и аз — каза Винсънт. Поколеба се за момент, после продължи: — Прекалено хубаво е, за да повярва човек.

— Кое? — запита Юсеф.

— Всичко — отговори Винсънт. Трябваха ми повече от пет години, за да събера парите за „Гайди“ и да го заснема, а вие идвате тук с десет милиона долара и питате дали се интересувам да направя филм за живота на Мохамед.

— За мен не е изненадващо — каза Юсеф. — Същото ще е и с вас, когато се срещнете с мистър Ал Фей. Той е човек с много силна интуиция. След като видя филмите ви за големите философи — Мойсей, Исус Христос и Ганди, — какво по-естествено от това да се обърне към вас — единственият творец, способен да вдъхне живот на тази история.

Режисьорът кимна.

— Ще имаме проблеми.

— Разбира се — потвърди Юсеф. — Те винаги изникват.

Винсънт се намръщи.

— Няма да е лесно да получим разрешение. Във филмовия бизнес работят много евреи.

Юсеф се усмихна.

— Ще се безпокоим за това, когато стигнем дотам — отбеляза той меко. — Може би мистър Ал Фей ще купи някоя от големите компании и сам ще разпространява филма.

Винсънт пое една глътка от уискито.

— Този ваш мистър Ал Фей трябва да е страхотен човек.

— И ние така мислим — каза Юсеф тихо. Разглеждаше филмовия режисьор и си мислеше дали той би се чувствал по същия начин, ако знаеше колко внимателно е бил избиран, преди Баидр да се спре на него. Досието му върху бюрото на Баидр съдържаше всичко, което Винсънт беше извършил след детската си възраст. Нито една подробност от личния му живот не бе останала неизвестна. Момичета, жени, алкохол, дори членството му в тайното общество на Джон Бърч, както и в други подмолно антисемитски групировки. Всичко беше там. Чак до анализа защо е персона нон грата във филмопроизводството. Трудно беше да се скрие антисемитизмът в индустрия, където чувствителността бе тъй остра както в киното. Бяха изминали пет години, откакто „Ганди“ беше създаден, а на Запад той изобщо не беше пускан. Оттогава този човек не бе успял да осъществи нито един свой проект. През последните няколко години живееше от подаяния на приятели и с обещания. Както и с бутилка уиски.

Юсеф не му спомена, че преди да стигне до него, Баидр бе разговарял с много други. Но всички отклониха предложението. Не защото не бяха съгласни, че Пророкът представлява добра тема за филм, а понеже смятаха, че в този момент целта е повече пропагандна отколкото философска. Всички го знаеха прекрасно. Опасяваха се тъкмо от евреите, които държаха киното като в клещи, и не смееха да им се противопоставят.

Той се взря в часовника си и се изправи.

— Съжалявам, но трябва да тръгвам. Има някои по-важни дела, които трябва да свърша.

Винсънт го стрелна с очи.

— Естествено, разбирам. Благодаря ви, че се отбихте при мен.

— Удоволствието беше мое — Юсеф го погледна. — Яхтата ще бъде в залива пред хотела. От десет и половина нататък на кея на „Карлтон“ ще има много моторни лодки, които могат да ви превозят до яхтата. По което и да е време след този час ще бъдете добре дошли.

Келнерът се появи със сметката. Юсеф я подписа, а Винсънт стана на крака. Двамата мъже си стиснаха ръцете, Юсеф напусна бара, а Винсънт си поръча още едно уиски.

Когато излезе от хотела, Юсеф забеляза, че колата на Джордана я няма. Сведе очи към часовника „Пиаже“ на китката си. Минаваше осем. Спусна се надолу по стъпалата и сви към „Мартинес“.

Любопитните вече се събираха. Всяка вечер през следващите няколко седмици щеше да има неистови сцени, когато хората се стичат отвсякъде, за да зяпат знаменитости и филмови звезди. Той мина бързо през тълпата, без да поглежда наляво и надясно. Оставаше му още поне един час, преди да се върне на лодката и да се срещне с Баидр.

Фоайето на „Мартинес“ не беше така претъпкано както на „Карлтон“. Отиде направо до асансьора и се качи на последния етаж. След като излезе от асансьора, тръгна по коридора към ъгловия мезонетен апартамент. Натисна звънеца. Отвътре се чу мек приглушен звън. Почака малко, а после нетърпеливо натисна звънеца отново.

През затворената врата се чу дрезгав и плътен глас.

— Кой е?

— Аз съм. Отвори.

Чу как се сваля веригата, а след това вратата се отвори и се показа висок и рус млад мъж. Той свирепо се втренчи в Юсеф.

— Закъсня — обвини го. — Обеща, че ще дойдеш преди час.

— Казах ти, че имам малко работа — обясни Юсеф, мина покрай него и влезе. — Трябва да работя, за да живея, нали знаеш.

— Лъжеш! — Докато младият мъж затваряше вратата, гласът му звучеше гневно. — Бил си с Патрик.

— Обясних ти, че Патрик е в Париж — възрази Юсеф. — Не го искам тук.

— Той е тук — настоя твърдо младият мъж. — Следобед го видях в самолета. Беше с онзи англичанин — собственик на универсални магазини.

Юсеф мълчеше и сподавяше яда, който се надигаше в него. Беше дал на Патрик изрични указания да стои в хотела и да не излиза до утре.

— Кучка такава! — изруга той. — Като го видя, Ще го подредя аз него!

Той стигна до масата, където бяха строени бутилки. В кофичката с лед имаше отворено шампанско „Дом Периньон“. Сипа си една чаша и се обърна към младия мъж.

— Искаш ли вино, скъпи?

— Не — младият човек беше мрачен.

— Хайде, Жак — каза Юсеф помирително. — Не се дръж така. Знаеш какви планове имам за теб.

Жак го погледна за първи път, откакто беше влязъл.

— Кога ще се срещна с нея? — запита той.

— Довечера. На яхтата — отвърна Юсеф. — Всичко е уредено.

— С теб ли ще тръгна? — поинтересува се Жак. Юсеф поклати глава.

— Не. Ти дори не ме познаваш. Ако тя заподозре, че сме приятели, нямаш пукнат шанс. Така съм наредил, че ти да придружаваш принцеса Мара на партито. Тя ще те представи на домакинята.

— Защо Мара? — запротестира Жак. — Знаеш, че не мога да я понасям.

— Но тя ще постъпи така, както й кажа — отговори Юсеф с равен глас. — По някое време вечерта ще отведе Джордана настрани и ще й разправи колко добър си в леглото и какъв страхотен член имаш.

Жак го погледна.

— И това ще накара дамата да се влюби в мене?

— Не — отговори Юсеф. — Зависи от тебе. Джордана все още е достатъчно американка, за да й на прави впечатление, когато жена с такъв опит като Мара те препоръчва. Освен това Джордана е луда по мъжките членове.

По-младият мъж помълча, после пристъпи до масата и си наля чаша шампанско.

— Надявам се, че си прав — каза и отпи. — Но какво ще стане, ако там има някой друг, от когото тя се интересува?

— Имаше — обясни Юсеф. — Разбрах го от екипажа на яхтата. Но доколкото познавам Джордана, тя се е освободила от него, тъй като не иска да има усложнения, когато съпругът й е тук.

— А ако не ме хареса? — запита Жак.

Юсеф се усмихна и остави чашата си. Отиде до младия мъж и развърза колана на хавлията му. Тя се разтвори. Юсеф взе пениса на Жак в ръката си и леко го погали.

— Двайсет и пет прекрасни сантиметра — измърмори той. — Как няма да го хареса?

ТРЕТА ГЛАВА

Щом самолетът спря на западния край на летището близо до склада, телексът веднага започна да трака. Дик Каридж освободи колана и отиде до машината. Изчака го да спре и тогава скъса съобщението, седна на бюрото и разтвори тетрадката с кодовете, която винаги носеше със себе си.

Баидр го погледна, а след това се обърна към двете момичета. Те вече бяха разкопчали коланите и се изправяха. Той стана заедно с тях и се усмихна.

— Надявам се, че ще бъдете доволни от престоя си на Ривиерата.

Русото момиче отвърна на усмивката му.

— Много сме развълнувани. Тук сме за първи път. Единственото, за което съжаляваме е, че няма да ви видим.

Той разпери ръце.

— Работа. Винаги работа. — Мислите му бяха насочени към съобщението. Трябва да е важно, след като телексът работи през уикенда. — Но ако имате нужда от нещо, обадете се на Каридж, той ще уреди всичко.

— Непременно — каза тъмнокосата. Тя протегна ръка официално. — Много ви благодарим за чудесното пътуване.

Баидр й се усмихна.

— Благодаря ви, че дойдохте.

Раул се приближи.

— Колата очаква дамите.

Баидр се загледа в жените, които последваха стюарда до изхода, и се обърна към Каридж. След малко младият човек свърши дешифровката. Откъсна страница от бележника и я подаде на Баидр.

Съгласно уговорката десет милиона лири стерлинги депозирани на Ваша сметка в „Банк де Сири“ в Женева. За по-нататъшни подробности се свържете с Али Ясфир, хотел „Мирамар“ в Кан.

(подпис) Абу Саад

Баидр невъзмутимо прочете съобщението, после внимателно го скъса на парченца. Каридж направи същото с изрезката от телекса и постави късчетата в плик. Върна се обратно до бюрото и изпод него издърпа обикновено на вид кошче за боклук с капаче с разрез. Отвори кошчето и хвърли хартиите в него, затвори го и натисна едно малко копче отстрани. За миг копчето светна червено после отново потъмня. Той отвори контейнера и надзърна вътре. От хартиите беше останала само сива къдрава пепел. Той кимна и се върна при Баидр.

— Кога бихте желали да се видите с мистър Ясфир? — запита.

— Довечера. Покани го на партито.

Каридж кимна и отново се върна при бюрото. Баидр се облегна назад на стола и се замисли. Винаги се случваше така. Колкото и внимателно да планираше почивките си, винаги изникваше нещо, което му попречваше. Но това беше важно и трябваше да се свърши. Абу Саад беше финансовият агент на Ал Иквах — една от най-силните федаистки отцепнически групировки и сумите, които минаваха през ръцете му, бяха астрономически. Помощи се получаваха от владетелите на богатите с петрол емирства и монархии като Кувейт, Дубай и Саудитска Арабия, които държаха образът им в мюсюлманския свят да остане непроменен. И с типична близкоизточна предпазливост част от парите се слагаше настрана за инвестиции на съхранение в случай, че движението се провали. Вероятно не повече от петдесет процента от получените суми отиваха за борбата за освобождение.

Баидр леко въздъхна. Действията на Аллах са странни. За арабския свят свободата винаги е била изплъзваща се мечта. Сигурно е писано така и да си остане. Със сигурност имаше и хора като него, на които Той се усмихваше, но за други животът беше само тежко съществуване и борба. Но дверите на рая са отворени за всички, които вярват. Някой ден те ще стигнат до тези двери. Може би.

Той се изправи на крака и отиде до бюрото.

— Извади огърлицата от сейфа — обърна се към Каридж. Пусна обшитата с кадифе кутийка в джоба на сакото си и се отправи към вратата на самолета. Погледна назад към Каридж.

— Ще се видим на яхтата в единайсет часа.

Каридж кимна.

— Да, сър.

Джабир го чакаше в подножието на рампата.

— Колата ви очаква да ви отведе до моторницата, господарю.

Голямата черна лимузина ролс ройс беше на пистата до самолета. До колата беше застанал Раул и мъж в униформата на френските митнически служби, В знак на бегъл поздрав мъжът докосна фуражката си.

— Имате ли нещо да декларирате, господине?

Баидр поклати глава.

— Не.

Митничарят се усмихна.

— Мерси, мосю.

Баидр се качи в колата. Джабир затвори вратата след него, а после влезе и седна до шофьора. Моторът беше запален, колата направи завой и се понесе към западния край на летището.

Моторницата „Сан Марко“ беше там, завързана за разнебитения стар кей. Двама моряци и помощник-капитанът на яхтата очакваха Баидр. Докато той излизаше от колата, помощник-капитанът му козирува.

— Добре дошли отново, мистър Ал Фей.

Баидр се усмихна.

— Благодаря ти, Джон.

Един от моряците подаде ръка, Баидр я пое и се качи в моторницата. Джабир го последва, а сетне моряците. Баидр отиде напред и застана пред контролните уреди.

Помощник-капитанът му подаде жълта мушама и шапка.

— Да не си намокрите дрехите, сър. Има вятър и малката прави много пръски.

Безмълвно Баидр протегна ръце, а морякът му помогна да навлече мушамата. Джабир също си взе мушама и я облече, както направиха и моряците. Баидр се обърна към контролните уреди и натисна стартера. С рев, който огласи нощта, двигателят се съживи. Баидр погледна на зад през рамо.

— Потегляме.

Морякът кимна и издърпа привързващото въже. Вълнообразно като змия въжето отскочи от колчето и морякът отблъсна лодката от кея.

— Всичко е чисто, сър — каза той изпънат и нави въжето в краката си.

Баидр включи амбреажа и голямата моторна лодка леко се придвижи напред. Даде малко газ и насочи лодката към открито море. Тя се плъзгаше по водата без никакво усилие. Баидр седна и закопча колана за седалката.

— Затегнете коланите — каза той. — Ще я пришпоря.

Зад гърба му се чу шум от движение, а след това гласът на помощник-капитана надвика рева на мотора.

— Всичко е готово, сър.

Баидр натисна газта докрай. С внезапни тласъци лодката като че ли се издигаше над водата, а пръските откъм носа образуваха над главите им искряща дъга. Вятърът брулеше лицето му и докато поемаше дъх, той оголваше зъбите си в гримаса. Един поглед към скоростомера му показа, че вече се движат със скорост от четирийсет възела. Почти се изсмя с глас, когато леко обърна кормилото и насочи лодката към Кан. Пръстите му контролираха силата на триста и двайсет коня, вятърът и водата шибаха лицето му. В някои отношения беше по-хубаво от секс.

Телефонът започна да звъни в апартамента на Али Ясфир. Пълният ливанец се заклати към телефона, вдигна слушалката и каза: — Ясфир.

Гласът на американеца пукаше в ефира. Той послуша за момент, после кимна.

— Да, естествено. С голямо удоволствие. С нетърпение очаквам да се срещна с негова светлост. — Затвори телефонната слушалка и се дотътри обратно при приятелите си.

— Готово — обяви той доволен. — Довечера ще се срещнем на яхтата му.

— За теб това е добре — обади се слабият тъмнокос французин на дивана. — Но то все още не разрешава нашия проблем.

— Пиер е прав — каза американецът със спортна риза в ярки цветове. — Моите хора в Америка имат по-сериозен проблем.

Али Ясфир се обърна към него:

— Ние разбираме и правим всичко възможно, за да го разрешим.

— Но не го правите достатъчно бързо — продължи американецът. — Налага се да търсим и други източници.

— По дяволите! — разгорещи се Пиер. — А беше време, когато преработвателните заводи вървяха по мед и масло.

— И нямаше недостиг на суровини — добави Али. — Фермерите преживяваха благополучно. Реколтата беше добра. Доставките за заводите тук не спираха. Струва ми се, Тони, че ние носим товара от неуспеха на вашата снабдителна система. Двете големи доставки от Франция бяха заловени в Съединените щати.

Лицето на американеца стана сурово.

— Информация изтича някъде оттук. Иначе федералните власти никога нямаше да ги хванат. Трябва да открием друг канал за влизане в страната.

— Откъм Южна Америка — предложи французинът.

— Няма да помогне — каза Тони категорично.

— Така действахме последният път и товарът бе заловен. Ако първопричината е тук, значи сме в беда.

Али се втренчи във французина.

— Във вашата организация вероятно има изтичане на информация.

— Невъзможно — възпротиви се французинът. — Всеки, който работи за нас, е проверен два пъти.

— Май нямаме избор — каза Али. — Не можем да продължаваме да финансираме операцията ви, ако стоката не стига до пазара.

Французинът помълча малко, докато размисляше.

— Да не избързваме — рече най-накрая. — Тази седмица тръгва нова доставка. Да видим какво ще стане.

Али Ясфир погледна американеца. Той кимна. Али се обърна към французина:

— Добре, Пиер. Ще почакаме и ще видим.

След като французинът си отиде, Тони се взря в Али.

— Какво мислиш?

Али сви рамене.

— Откъде да знам какво да мисля?

— Възможно е той да ни е предал — каза Тони.

— Стоката все още стига до Западното крайбрежие. Плащаме възнаграждения на тая сган там само и само да върви работата.

— Тяхната стока от Индокитай ли идва? — запита Али.

Тони кимна.

— И е по-евтина от нашата.

— Али поклати глава.

— С основание. Ако ни финансираше ЦРУ, разходите щяха да бъдат по-малки.

— Това е само част от проблема — каза Тони. — В Щатите сега кокаинът е на мода. А тъкмо тук сме слаби.

— Проучваме въпроса — осведоми го Али. — Имам известни връзки в Богота и самият аз отивам там другата седмица.

— Момчетата ще се зарадват да го чуят. По-добре да останем в бизнеса с теб, отколкото да търсим нови партньори.

Али се изправи. Срещата бе приключила.

— Дълго време ще бъдем заедно в бизнеса.

Отиде до вратата заедно с американеца. Стиснаха си ръцете.

— В началото на следващия месец ще се видим в Ню Йорк.

— Надявам се, че дотогава нещата ще потръгнат.

— Сигурен съм — отговори Али. Затвори вратата след него, заключи я и постави веригата. Отправи се направо към банята, където усърдно изми ръцете си и ги изсуши. След това отиде до вратата на спалнята и почука леко.

Вратата се отвори и на прага застана младо момиче. Имаше модерния за Сан Тропе вид — матова кожа, тъмни очи и дълга черна коса, облечено в риза и джинси с капси.

— Събранието свърши ли? — запита. Той кимна.

— Искаш ли да пиеш нещо разхладително?

— Имаш ли кола?

— Сигурно — отговори той. Отиде до кухнята и извади от хладилника кока-кола. Наля в чаша и й я подаде.

Тя я изпи жадно.

— Кога тръгваме? — запита тя.

— Резервацията е за утрешния самолет до Бейрут — отговори той. — Но може и да се забавим.

Тя го стрелна въпросително. Погледът му се впи в нейния.

— Довечера имам среща с баща ти.

В очите й се появи уплаха.

— Нали няма да ме издадеш? — Тя остави чашата. — Обещаха ми, че той няма да узнае. Иначе нямаше да напускам училището в Швейцария.

— Това няма нищо общо с тебе — увери я той. — Баща ти не подозира нищо. Имаме общ бизнес.

— Какъв бизнес? — В тона й се четеше подозрение.

— Баща ти се занимава с много от нашите инвестиции. Има достъп до сфери, където иначе не бихме проникнали. Освен това той е в състояние да купува суровини и материали, които ние не можем.

— Той наясно ли е, че е за каузата?

— Да.

На лицето й се изписа особен израз.

— Той симпатизира на движението — бързо добави Али.

— Не му вярвам! — разпалено каза тя. — Баща ми не симпатизира на друго освен на парите и властта. Страданията на хората и справедливостта не означават нищо за него.

— Баща ти е арабин! — заяви твърдо той. Тя се втренчи в него.

— Не е! По-скоро е западняк отколкото арабин. В противен случай нямаше да се разведе с майка ми и да се ожени за тази жена. Същото е и с бизнеса му. Колко време прекарва със собствения си народ, в собствената си страна? Две седмици на година? Няма да се изненадам, ако открия, че търгува дори с евреите. На Запад той има много приятели, които са евреи.

— По свой начин баща ти е направил много за каузата — Али се усети, че защитава човек, когото никога не беше виждал. — Битката ни не може да бъде спечелена само от войници.

— Битката ни ще бъде спечелена от онези, които желаят да пролеят кръвта си и да дадат живота си, а не от хора като баща ми, чиито единствен интерес в живота е в евентуалните печалби. — Тя сърдито изприпка до спалнята и тръшна вратата след себе си.

Той почука.

— Лайла — каза нежно. — Лайла, искаш ли да поръчам нещо за вечеря?

Гласът й едва се чу от стаята.

— Върви си. Остави ме на мира. Не съм гладна!

През вратата се долавяха слаби звуци от ридания.

За момент той постоя нерешително, после отиде в своята спалня да се преоблече за вечеря. Младите имат много идеали. За тях всичко е черно или бяло. Помежду им нямаше никакви нюанси. Това е и добро, и лошо.

Но той не беше в бизнеса заради мимолетни преценки. Каузата не се нуждае само от идеали. Младите никога не са знаели, че за да се постигне нещо, са необходими пари. Пари, с които се купуват униформите им, пари, с които се хранят, пари за оръжие и подготовка. Съвременната борба, дори партизанската съпротива, излиза скъпо. Това беше истинската причина, за да я внедрят. Бяха използвали негодуванието към баща й до момента, когато беше готова физически да се отдаде на движението Федаин. Не само заради онова, което тя лично можеше да извърши. Имаше много други момичета, които биха се справили със същата работа.

Но нито едно от тях нямаше баща, който да е сред най-богатите хора на света. Усети как въздъхна. Два дни по-късно тя щеше да се намира вече в тренировъчен лагер сред ливанските планини. Веднъж да стигне дотам и да бъде под техния контрол, вероятно Баидр Ал Фей ще се вслушва повече в някои планове, които по-рано бе отхвърлял. Тя щеше да окаже повече въздействие отколкото насочен към главата му пистолет.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

— Имате връзка със Съединените щати, мистър Каридж — каза на английски телефонният оператор на хотела.

— Благодаря — отвърна Дик. Чу се виене, после няколко прищраквания и най-после глас.

— Ало — каза Дик.

Доловиха се още прищраквания, а после бръмчене.

— Ало, ало — повтаряше той. Изведнъж линията се изчисти и той чу гласа на съпругата си.

— Ало, Марджъри? — извика.

— Ричард, ти ли си? — гласът й звучеше несигурно.

— Разбира се, че съм аз, Ричард — рязко каза той, необяснимо защо раздразнен. — А кой мислиш, че е?

— Чувам те толкова отдалече — отговори тя.

— Далече съм — потвърди той. — В Кан.

— Какво правиш там? — запита тя. — Мислех, че си на работа.

— За Бога, Марджъри, наистина работя. Казах ти, че шефът планира да прекара уикенда тук заради рождения ден на жена си.

— За чий рожден ден?

— На съпругата си — изкрещя той. — Както и да е, Марджъри. Как са децата?

— Добре са — отговори тя. — Само Тими е настинал. Не го пуснах на училище. Кога се връщаш?

— Не зная — каза той. — Шефът има доста работа тук.

— Но ти обеща, че този път е само за три седмици.

— Натрупаха се разни неща. Не съм виновен аз.

— Бяхме по-добре, когато работеше за „Арамко“. Поне тогава се прибираше всяка вечер.

— Но и печелех много по-малко — отвърна той. — Дванайсет хиляди на година вместо четирийсет.

— Но ми липсваш — рече тя и гласът й потрепери като че щеше да се разплаче.

Той омекна.

— Ти също ми липсваш, скъпа. И децата.

— Ричард — обади се тя.

— Да, мила?

— Наред ли е всичко при теб?

— Добре съм — увери я той.

— Все се безпокоя. Струва ми се, че непрекъснато летиш, че не се застояваш на едно място достатъчно, за да си починеш.

— Научих се да спя в самолета — излъга той.

— Добре съм. — Със свободната си ръка се пресегна за цигара и я запали. — Във всеки случай ще бъда тук до сряда. Дотогава ще бъда много зает.

— Радвам се — каза тя. — Скоро ли ще се прибереш?

— Веднага, щом бъде възможно.

— Обичам те, Ричард.

— И аз те обичам. Целуни децата от мен.

— Непременно — обеща тя. — Довиждане.

— Довиждане, скъпа. — Той остави слушалката и всмукна дълбоко от цигарата. Огледа хотелската стая. Стори му се особено празна и някак стерилна. Навсякъде по света хотелските стаи си приличат. Така са измислени, че да не се чувстваш у дома си.

Искаше му се да е по-подобен на Баидр. Където и да попаднеше, той сякаш плуваше в свои води. Непознатите стаи и непознатите места катове ли не му влияеха. Разбира се, той си имаше къщи и апартаменти в повечето големи градове. Ню Йорк, Лос Анжелис, Сан Франциско, Париж, Лондон, Женева, Бейрут, Техеран. Но дори и да беше в хотел, успяваше да преобрази стаята според собствения си стил.

Вероятно защото беше прекарал целия си живот в чужбина. Още като момче баща му го пратил на училище в Англия, по-късно в колеж в Щатите — първо Харвардския институт за бизнес, а след това Станфорд. Странно, животът му е бил планиран, преди още да се роди. Като първи братовчед на царуващия емир и единствен мъжки потомък на фамилията, съвсем естествено беше да му поверят и своя бизнес. С развитието на отдаване под наем на петролните находища, парите потекоха към хазната. Фамилните инвестиции бяха прехвърлени на Баидр, тъй като арабите не можеха да се доверят на западняци. Освен основните различия във философията и религията, съществуваше много дълга история на колониално потисничество. Баидр бе започнал като богат, а по-късно стана още по-богат. Само от комисиони доходът му надвишаваше пет милиона долара годишно, а той контролираше и един международен инвестиционен фонд от над петстотин милиона долара. А най-любопитното от всичко беше, че ръководеше бизнеса си без централизирана организация. Във всяка държава беше наел по една малка група служители, които докладваха директно на него. Най-накрая взимаше решенията сам. Той единствен знаеше всичко. Сега, след две години работа, Дик придобиваше представа за обхвата на операцията и въпреки това откриваше, че всеки ден носи ново развитие, което го изненадваше.

Първият път, когато установи, че Баидр вероятно е замесен в Ал Иквах беше, когато видя, че телеграмата е подписана от Абу Саад — финансовият представител на групировката. Винаги беше смятал, че Баидр с присъщия му консерватизъм не одобрява действията на федаините и че по негово мнение те по-скоро вредят, отколкото помагат на арабската кауза. Но изглежда, имаше бизнес с тях. Каридж беше достатъчно умен, за да проумее, че трябва да съществува някаква причина. Ставаше нещо, за което само Баидр беше в течение. Недоумяваше какво би могло да бъде. Нямаше място за предположения. С времето щеше да разбере. Когато Баидр бъде готов да го разкрие.

Каридж погледна часовника си. Беше почти десет часът. Трябваше да се облича и да отиде на яхтата. Баидр искаше той да е наблизо, когато се сключват сделки.

Баидр спря при вратата, съединяваща двете самостоятелни спални. Остана за малко замислен, след това отиде до нощното шкафче и взе обшитата с кадифе кутийка за скъпоценности. По дебелия килим шумът от чехлите му не се чуваше. Единствено шумоленето на арабската джелаба от сатениран памук съпроводи влизането му в стаята й.

Вътре беше съвсем тъмно — светлина проникваше само през отворената врата. Видя свитото й тяло, скрито под чаршафите. Затвори вратата тихо, отиде до леглото и седна. Тя не помръдна. След малко заговори:

— Джордана…

По нищо не пролича да го е чула.

— Будна ли си? — прошепна той. Отговор не последва. Той се наведе напред и постави кутийката с накита на възглавницата до главата й, след това се изправи и се упъти към вратата. Когато посегна към дръжката, лампата изведнъж светна. Той примигна и се обърна.

Тя беше седнала в леглото, дългата й руса коса бе разпиляна върху белите рамене и едрите гърди с розови пъпки. Мълчеше.

— Мислех, че спиш — каза той.

— Спях — отвърна тя. — Добре ли пътува?

Той кимна.

— Да.

— Момчетата ще се зарадват да те видят — отбеляза тя. — Ще имаш ли възможност Да прекараш известно време с тях?

— Смятам да остана до сряда — съобщи й той. — Утре можем да ги заведем на Капри и да изкараме там няколко дни.

— Това ще им хареса — отбеляза тя. — Отметна завивката и стана от леглото. Пеньоарът й лежеше върху един стол и тя го взе. В огледалото откъм далечния край на стаята забеляза, че той я наблюдава.

— Трябва да се облека за гостите — рече тя и се извърна към него, докато обличаше халата си. Той не отговори.

— По-добре и ти се облечи.

— Ще се облека — отвърна той.

Наблюдаваше я, докато тя излезе от стаята и затвори вратата след себе си, после отново се обърна към леглото. Черната кадифена кутийка все още лежеше върху възглавницата. Тя дори не беше я забелязала.

Отиде до леглото, взе я, после тихо влезе в собствената си спалня. Натисна звънеца за Джабир. Джабир се появи на секундата.

— Да, господарю?

Баидр му подаде кутийката.

— Дай я на капитана да я прибере в сейфа. Сутринта ще я върнем.

— Да, господарю — отговори той, слагайки кутийката в джоба си.

— Приготвил съм синия смокинг от шантунг за тази вечер. Това удовлетворява ли ви?

Баидр кимна.

— Отлично.

— Благодаря ви — каза Джабир. Поклони се и излезе от стаята.

Баидр се взираше във вратата, която слугата бе затворил след себе си. Невъзможно. Не е могла да не забележи кутийката със скъпоценностите на възглавницата до главата си. Беше предпочела да не й обърне внимание.

Изведнъж се извърна и отново влезе в стаята й. Тя седеше пред тоалетката и се наблюдаваше в огледалото. Видя отражението му и се обърна. Дланта му я удари през лицето. Тя падна от стола на пода, а ръката й помете парфюма и подбраните бурканчета с козметика от тоалетката. Гледаше го с очи, разширени повече от изненада, отколкото от страх. Докосна бузата си и почти усети следите от пръстите му. Не направи опит да стане.

— Беше глупаво от твоя страна — каза почти хладно. — Сега няма да мога да дойда на партито по случай собствения ми рожден ден.

— Ще дойдеш — отговори той мрачно. — Дори ако се наложи да носиш фередже като всички почтени мюсюлманки.

Погледът й го проследи, докато той вървеше към вратата. Баидр спря и я се втренчи в нея.

— Честит рожден ден — каза и затвори вратата след себе си.

Дик стоеше близо до бара и следеше с очи шефа си на палубата. Баидр беше в компанията на Юсеф и още няколко души и със свойствената си спокойна съсредоточеност слушаше как Юсеф разказва една от своите безкрайни истории. Дик погледна часовника си. Беше почти един часът. Ако Баидр беше обезпокоен задето Джордана още не се беше появила, изобщо не го показваше.

Музиката звучеше от високоговорители, окачени по-високо от навеса над палубата. Няколко двойки танцуваха, плавните им движения се осветяваха от крушки, опънати на жици над главите им и поставени специално за партито. Други двойки седяха около банкетни маси, разположени покрай перилата, както и на коктейлни масички около дансинга. Бюфетът беше долу, на главната палуба, но Баидр още не бе дал знак за започване на вечерята.

Али Ясфир се приближи към него. Лицето на пълния ливанец лъщеше от пот, независимо че вечерта бе хладна.

— Красив кораб — отбеляза той. — Какви са размерите му?

— Дължината му е петдесет и пет метра — каза Дик.

Ясфир кимна.

— Изглежда по-голям. — Той погледна Баидр на палубата. — Нашият домакин явно се забавлява.

Каридж се усмихна.

— Винаги го постига. Не познавам друг човек, който така да владее умението да съчетава бизнеса и удоволствието.

— Очевидно удоволствието е на първо място.

Тонът на Ясфир изразяваше леко неодобрение. Каридж му отговори учтиво, но студено:

— Все пак днес е рожденият ден на мадам и този път той не възнамеряваше да се занимава с бизнес.

Ясфир прие скрития укор без коментар.

— Дамата още не я няма.

Каридж си позволи една усмивка.

— Това е неин рожден ден и знаете какви са жените. Вероятно планира ефектна поява.

Ясфир кимна дълбокомислено.

— Западните жени много се различават от арабките. Те си позволяват волности, за които нашите жени не могат и да мечтаят. Моята съпруга… — Гласът му замря, щом отправи очи към стълбата на долната палуба.

Каридж проследи погледа му. Джордана току-що бе излязла. Всички разговори заглъхнаха. Само музиката звучеше над главите им. Внезапно тя премина в бързия ритъм на „Мисирлу“.

Светлината сякаш обгръщаше Джордана, докато прекосяваше разстоянието до центъра на дансинга. Беше облечена като ориенталска танцьорка. Впит златист сутиен покриваше гърдите й, под него беше гола чак до обсипания със скъпоценни камъни колан, от който висяха разноцветни парчета прозрачен шифон, образуващи полата й. На главата си имаше коронка, а дългата й златиста коса се спускаше върху раменете й. Копринен воал забулваше лицето й така, че се виждаха само мамещите й очи. Вдигна ръце над главата си и застина за миг.

Каридж чу как ливанецът затаи дъх. Джордана никога не беше изглеждала толкова красива. Не оставаше скрито никое от очертанията на прекрасното й тяло. Тя бавно разкърши снага в ритъма на музиката. Първо пръстите й се задвижиха в такт и когато той се ускори, тя затанцува. В живота си Каридж беше виждал много танцьорки на кючек. Семейството му беше от Близкия изток и той от дете познаваше този танц. Но никога не бе наблюдавал подобно изпълнение.

Беше върхът на сексуалността. Всеки порив на тялото й му навяваше спомени за многото жени, които беше познавал, всичко се концентрираше в еротиката на танца. Той съзнателно откъсна очи от Джордана и огледа палубата.

Всички бяха подвластни на същото усещане — както мъжете, така и жените. Страстите и желанията им се разкриваха в начина, по който се взираха в нея, докато танцът отиваше към вихрената си кулминация. Всички освен Баидр. Той стоеше и наблюдаваше всяко нейно движение. Но лицето му беше безучастно, погледът зареян. Изразът му не се промени дори когато тя отиде до него и снишавайки се пред краката му, направи традиционните подканващи жестове. Музиката стигна кулминацията си, тя падна на колене, а челото й докосна стъпалата му.

За момент настъпи тишина, после избухнаха аплодисменти. Чуваха се викове „Браво!“, примесени с арабското „Асанти!“

Джордана все още не помръдваше.

След малко Баидр се наведе, пое ръцете й в своите и я изправи на крака. Когато той се обърна към гостите, те продължаваха да ръкопляскат. Той вдигна ръка, за да въдвори тишина. Ръкоплясканията замряха.

— От името на моята съпруга и от мое име ви благодаря, че сте с нас на този радостен празник.

Чуха се още ръкопляскания и пожелания за щастлив рожден ден. Той почака, докато всичко отново утихна.

— Сега няма вече какво друго да кажем, освен че… вечерята е сервирана.

Все още държейки ръката й, той я поведе към стълбата и двамата заслизаха. Глъчката от разговори отново изпълни нощта, докато гостите се раздвижваха, за да ги последват.

ПЕТА ГЛАВА

Стюарди в униформи стояха до бюфета, за да помагат на гостите. Масата беше отрупана с храна — печено телешко, печен бут, пуйки и гигантска риба, уловена същия ден в Средиземно море. Средата на трапезата бе украсена с лед във формата на огромна риба, а върху него бе поставена кристална купа с пет килограма едрозърнест хайвер белуга.

Много от масите вече бяха заети от гладни гости, когато Каридж видя как Баидр се извинява и се оттегля към вратите на салона. Извърна се, стрелна с очи Каридж и кимна по посока на Ясфир, който все още чакаше на опашка при бюфета. После влезе в салона, без да се обръща назад.

Каридж се приближи до ливанеца.

— Мистър Ал Фей чака да се присъедините към него, когато ви е удобно.

Ясфир погледна трапезата, а после Каридж. Стомахът на дребния човечец се сви при вида на храната. Той неохотно посегна да остави чинията, която държеше.

Дик я взе от ръката му.

— Ще поръчам да ви донесат вечеря.

— Благодаря — каза Али.

Дик даде чинията на един стюард и му нареди да я занесе на мистър Ясфир в кабинета, а после се обърна.

— Бихте ли ме последвали?

Ясфир тръгна след него през салона и коридора, който водеше към каютите. По средата Дик спря пред затворена махагонова врата и почука. Отвътре се чу гласът на Баидр.

— Влезте.

Каридж отвори вратата и отстъпи встрани, за да даде възможност на Ясфир да влезе пръв. Самият той не прекрачи прага.

— Нещо друго, сър? — запита той.

— Включи уредбата си — каза Баидр. — Може да ми потрябваш по-късно.

— Да, сър — отговори Каридж. Пристигна стюард с вечерята на Ясфир. — Внеси я вътре — упъти го той. Когато стюардът излезе, той затвори вратата. Докато вървеше обратно по коридора, чу как се заключва.

— Извинявам се за неудобствата — каза Баидр. Ливанецът вече беше седнал и се хранеше.

— Няма проблеми — отвърна той между две хапки с хайвер. Едно черно зрънце се отрони от ъгълчето на устата му и той го избърса със салфетка.

Баидр отиде до малкото бюро и извади една папка от средното чекмедже. Положи я на масата до чинията на Ясфир.

— В съответствие с разговорите ми с вашите шефове — каза той — съм подготвил това досие относно инвестициите, обхващащи ценни книжа и недвижими имоти, които при умерена оценка би трябвало за десетгодишен период да носят възвръщаемост от дванайсет процента годишно. Включена е норма на растеж от шест процента и парични дивиденти в същия размер. Това означава, че в края на десетгодишния период ще получим парична възвръщаемост от повече от четирийсет процента или десет милиона лири стерлинги, а основният капитал ще се удвои.

— Много добре — каза Ясфир, докато устата му работеше с парче пилешко.

— Единственото, от което имам нужда, за да пусна плана в действие, е съгласието на шефовете ви — поясни Баидр.

Ясфир не посегна да разгърне папката. Върна пилешката кост обратно в чинията си и млясна учтиво с устни, за да покаже колко му е харесала храната.

— Мога ли да си измия ръцете? — запита той.

Баидр кимна. Заведе ливанеца до малката тоалетна точно до кабинета. Когато дребният човек се върна, Баидр седеше зад бюрото. Ливанецът остави папката да лежи на масата до празната чиния и се разположи на стола срещу бюрото. Баидр вежливо го чакаше да заговори.

— Човек предполага, Господ разполага — започна Ясфир.

Баидр мълчеше.

— Обстоятелствата налагат промяна в плановете ни — каза Ясфир. — Страхувам се, че няма да ни е възможно да осъществим инвестиционния проект.

Лицето на Баидр бе все тъй невъзмутимо. Той не продумваше.

— Фондовете ще имат друго предназначение — продължи ливанецът.

— Разбирам — рече тихо Баидр. — Ще уредя десетте милиона лири незабавно да ви бъдат възстановени.

— Няма да е необходимо — бързо отвърна Ясфир. — Не виждаме защо да не свършите тази работа за нас. При обичайната ви комисиона, естествено.

Баидр кимна безмълвно.

— Както знаете, с всеки изминал ден Израел става още по-силен. И още по-тираничен. Нашият народ все повече страда от неговото потисничество. Отправя зов за помощ към братята си. А времето е малко. Скоро ще трябва да преминем към действие или навеки ще ни затрият. — Ливанецът спря да си поеме дъх. — Постигнахме известна спогодба с Акционерното дружество за военни муниции за доставки в границите на шест милиона лири. Поради доверието си към вас се споразумяхме вие да бъдете нашият посредник, който ще уреди закупуването им. За целта сме готови да ви платим обичайната комисиона от десет процента отделно от разходите.

Баидр продължаваше да мълчи.

— От три милиона и четиристотин хиляди лири, които остават след покупката, определихме сумата от един милион лири за инвестиции в обработваема земя в Колумбия — кафеени плантации, естествено.

— Естествено — повтори Баидр. И двамата съзнаваха, че той е по-осведомен но въпроса. — Така остават два милиона и триста хиляди.

Ясфир се усмихна. Дребният човек беше доволен. Знаеше, че веднъж парите да бъдат прехвърлени по сметката на Баидр, нямаше проблеми да се осигури помощта му. Без значение колко богат беше, той винаги щеше да иска още.

— За баланса не сме планирали нищо — каза той. — Мислехме си, че може би вие ще подготвите ценните книжа, а ние ще ви дадем списък с някои банкови сметки в Швейцария и на Бахамските острови, които да бъдат кредитирани.

— Ясно — кимна Баидр.

— Вие, разбира се, ще получите десетпроцентовата си комисиона и за тази операция — бързо добави Ясфир. — Което означава, че ще вземете един милион лири само за да изперете парите чрез вашата сметка.

Баидр го погледна. В това се проявяваше слабостта на арабите. Корупцията и подкупите бяха станали почти неразделна част от търговията им. От десет милиона лири само шест щяха да бъдат използвани за благото на хората. А и дали беше благо, подлежеше на съмнение. Хората се нуждаеха от храна и образование, а не от оръжия. И съвсем сигурно не изпитваха потребност да обогатяват ръководителите си за своя сметка.

Ливанецът прие мълчанието за съгласие. Изправи се.

— Значи мога да информирам шефовете си, че вие ще се заемете с тази работа — каза той доволен.

Баидр го погледна.

— Не.

Ясфир зяпна от изненада.

— Не? — повтори той.

Баидр стана от стола си. Очите му бяха приковани в ниския човек.

— Парите ще ви бъдат върнати в понеделник сутринта, щом банките отворят — заяви той. — Ще предадете на вашите хора съжаленията ми, че не съм в състояние да им услужа. Нямам компетенцията да действам така. Убеден съм, че ще намерят други, по-квалифицирани в това отношение хора от мен.

— Казват, че човек често съжалява за прибързаните си решения — рече ливанецът.

— Казват също така — рязко се противопостави Баидр, — че честният човек живее, без да изпитва съжаления. — Той натисна копчето на сигналното устройство, вградено в дигиталния часовник върху бюрото му. Тръгна към вратата.

— Мистър Ал Фей — обади се Ясфир. Баидр се обърна към него.

— Да?

— Преди да започне зимата, ще има воина. — За първи път ливанецът заговори на арабски. — Когато тя свърши, ние ще контролираме Близкия изток. Израел повече няма да съществува, тъй като ние ще поставим света на колене. Старият ред се мени — сред народа се ражда нова сила. Ако сега се присъедините към нас, вие ще бъдете сред победителите.

Баидр не отговори.

— Пясъците на пустинята ще почервенеят от кръвта на враговете ни — добави Ясфир.

— И от нашата собствена — отвърна Баидр. — А когато тя се изчерпи, нищо няма да се е променило. Няколкостотин метра тук, няколкостотин метра там. Ние сме просто пионки в ръцете на великите сили. Русия и Америка няма да позволят на която и да е страна да спечели.

— Те ще бъдат длъжни да се вслушат в гласа ни — настоя Ясфир. — Ние контролираме доставките им на петрол. Ако ги спрем, те ще паднат на колене.

— Само до известна степен — отговори Баидр. — След това ще ни принудят ние да паднем на колене.

На вратата се почука. Баидр отключи и отвори.

— Моля, придружете мистър Ясфир обратно при гостите — нареди Баидр на Каридж. Обърна към ливанеца: — Ако има нещо, с което бихме могли да направим посещението ви по-приятно, ние сме на ваше разположение.

Ясфир го изгледа втренчено. Горчилката от разочарованието се надигаше като жлъчна течност към гърлото му. Но си наложи да се усмихне. Нещата бързо щяха да се променят, щом Баидр открие, че дъщеря му е при тях.

— Хатрак — каза той. — С ваше разрешение.

— Вървете в мир — каза официално на арабски Баидр. Затвори вратата след него, отиде до масата и взе папката. Погледа я малко и я хвърли в кошчето.

Това чисто и просто представляваше заговор да го въвлекат. Никога не са имали намерение да проучат тази папка. Сега вече беше сигурен. Но той знаеше също, че те никога няма да се откажат. Нямаше да се успокоят, докато не принизят света до своето равнище. Ако не успееха, щяха да го разрушат.

Изведнъж се почувства уморен, върна се при бюрото, седна и затвори очи. Видя благородния, искрен поглед на баща си, отправен към него, проникващ чак до същността му. Сцената се беше случила в детството му. Навярно е бил най-много десетгодишен.

Децата играеха на война, а той удряше другарчето си с дървен ятаган и крещеше високо:

— Умри, невернико, умри! В името на Мохамед, умри!

Усети как ятаганът бе изтръгнат от ръцете му и като се обърна, с изненада видя баща си. Другарчето му подсмърчаше и плачеше.

— Защо ме спря? — запита той сърдито. — Ахмад се правеше на евреин.

Баща му коленичи така, че лицата им бяха на едно и също ниво.

— Ти богохулстваше — рече той меко. — Използваше името на Мохамед, за да оправдаеш собствените си действия.

— Не е вярно — отвърна той. — Аз защитавах Пророка.

Баща му поклати глава.

— Ти забравяш, сине мой, че Пророкът, когото ти се опитваш да защитиш с проява на насилие, е познат и под името Пратеник на мира.

Това се случи преди трийсет години, а после други спомени изплуваха в паметта му.

ШЕСТА ГЛАВА

Бетонната писта трептеше в зноя на обедното слънце, а двумоторният самолет ДС–3 кръжеше над летището в края на пустинята и се готвеше за кацане. Щом чу свалянето на колесника, Баидр погледна през илюминатора надолу към земята. В далечния край на полосата чакаха няколко големи черни кадилака, а зад тях, в сянката на няколко палми видя камили и водачите им. Стържещият шум на предкрилките беше знак, че самолетът е в последната фаза преди кацане.

Баидр се извърна с лице към кабината. Стюардесата вече беше седнала със закопчан колан. Срещу него Джабир бе направил същото. Докато самолетът се спускаше плавно над пустинята, той закопча и своя колан.

Пясъкът стремително се движеше под илюминатора, сякаш пилотът имаше намерение да се приземи в пустинята. Тогава зърна под себе си пистата за кацане и когато колелата я докоснаха, самолетът се разтрепери. След миг пилотът удари спирачките и Баидр се почувства като залепнал за седалката. Внезапно налягането изчезна и самолетът се придвижи леко към края на пистата. Шумът от моторите намаля в кабината, стюардесата се изправи и се приближи към него.

Русата американка имаше същата безлична професионална усмивка, която стюардесите си изработват, независимо към коя компания служат. Фактът, че това беше частният самолет на баща му, като че ли не променяше навика й.

— Надявам се, че полетът ви хареса, мистър Ал Фей.

Той кимна.

— Беше приятен, благодаря.

— Летяхме успешно — каза тя. — Само осемдесет и седем минути от Бейрут дотук.

— Много добро време — съгласи се той. Самолетът спря. През прозорците той видя, че лимузините се приближават. От първата кола наскачаха няколко мъже, облечени в своего рода униформи. Всички бяха въоръжени с автомати. Притичаха и заеха определените си места около самолета. Вратите на втората лимузина оставаха затворени. Баидр не виждаше вътре поради тъмните й стъкла. Стълбичката, хваната от четирима работници по пистата, бе избутана до самолета.

Баидр издърпа колана и се изправи. Тръгна към вратата. Джабир го спря с ръка.

— Нека господарят бъде тъй добър да почака за момент.

Баидр кимна и остави слугата да се придвижи към вратата пред него. Вторият пилот беше излязъл от кабината и двамата със стюардесата стояха на изхода. Никой не отваряше. Джабир разтвори сакото си и изпод мишницата си изтегли тежък автоматичен лугер. Издърпа предпазителя и стисна оръжието, готов за стрелба.

На вратата се почука. Едно, две, три. Вторият пилот вдигна ръка. Погледна към Джабир.

— Едно, две — поясни слугата. — Те трябва да отговорят с едно, две, три, четири и тогава слизаме.

Пилотът кимна. Той потропа с юмрук по вратата. Едно, две.

Отговорът беше незабавен и точен. Пилотът освободи заключалката на вратата и тя се отвори. Двама души от охраната бяха вече на върха на подвижната стълба, а още двама стояха в подножието й.

Баидр понечи да се упъти към вратата, но Джабир отново го спря с ръка.

— С ваше позволение, господарю.

Направи една крачка към стълбата и бързо размени няколко думи на арабски с охраната, после се обърна към Баидр и кимна.

Нажежените пари от пустинята лъхнаха младия мъж още преди да стигне до вратата. Баидр излезе на слънцето и примигна от ослепителната светлина. Спусна се надолу по стълбичката и точно в този момент вратата на втората лимузина се отвори и баща му се появи.

Шамир излезе пред охраната и тръгна бавно, за да посрещне Баидр. Беше облечен в мека традиционна роба на пустинен шейх, а гутрата предпазваше главата и врата му от палещите лъчи на слънцето. Баидр изтича към баща си, пое протегнатата му ръка и я притисна към устните си с обичайния жест на уважение.

Шамир се пресегна и изправи главата на сина си. Очите му разучиха лицето на младия мъж за един дълъг миг, после той се наведе, прегърна го и целуна двете му бузи.

— Мархаб. Добре дошъл вкъщи, синко.

— Я халабик. Щастлив съм, че съм си у дома, татко. — Баидр се изпъна. Беше с една глава по-висок от баща си. Шамир вдигна поглед към него.

— Пораснал си, сине — каза той с гордост. — Станал си мъж.

Баидр се усмихна.

— Вече е хиляда деветстотин петдесет и първа, татко. Момчетата растат.

Шамир кимна.

— Ние се гордеем с теб, синко. Гордеем се с постиженията ти в американските колежи, гордеем се с наградите, които ни донесе, гордеем се, че те приеха в знаменития Харвардски университет в Бостън, в Кеймбридж и Масачузетс.

— Аз искам само да нося чест и радост на родителите си — отговори Баидр. Погледна към колата. — Как са майка ми и сестрите ми?

Шамир се усмихна.

— Добре са. Ще ги видиш много скоро. Майка ти с нетърпение те чака вкъщи, а сестрите ти и съпрузите им ще дойдат да вечеряме заедно.

Ако Баидр бе почувствал разочарование, че не бяха го посрещнали на летището, той прекрасно знаеше, че не бива да го показва. Това не бяха Съединените щати, където бе живял през последните пет години. Арабките не се появяват на обществени места, поне уважаваните дами не го правят.

— Жадувам да ги видя — каза той. Бащата хвана ръката му.

— Хайде, да влезем в колата. Там е хладно. Тя е последен модел с климатична инсталация срещу тази непоносима жега.

— Благодаря ти, татко. — Баидр вежливо почака, докато баща му влезе пръв в колата, и го последва.

Един бодигард изтича до колата, затвори вратата подире им, а после седна отпред до шофьора. Останалите от охраната се напъхаха в лимузината пред тях. Докато автомобилите се изтегляха, Баидр забеляза, че камиларите подкараха камилите към самолета, за да вземат багажа и провизиите. Колата напусна летището и зави по асфалтиран път, който водеше към планините, отстоящи на няколко мили. По пътя ги последва ланд ровър, съоръжен с картечница.

Баидр погледна баща си.

— Войната свърши преди много години — мислех, че стражи вече не са необходими.

— Все още има много бандити в планините — обясни баща му.

— Бандити ли?

— Да — каза баща му. — Онези, които минават границата и крадат, изнасилват и убиват. Някои смятат, че са израелски партизани.

— Но тук наблизо няма граница с Израел — отбеляза Баидр.

— Вярно е — отговори възрастният човек. — Допустимо е да са техни наемници. Не можем да си позволим да не бъдем бдителни.

— Някога тези бандити безпокоили ли са те? — запита Баидр.

— Не. Имаме късмет. Но чухме, че са нападали други. — Шамир се усмихна. — Хайде да си говорим за по-приятни неща. Чу ли, че след няколко седмици най-голямата ти сестра чака бебе?

Автомобилите заизкачваха планините. След няколко минути Баидр зърна първата зеленина отстрани на пътя. Кактусите отстъпиха пред ниски иглолистни храсти, после се появиха цветя, тропически растения и трева. Баща му се пресегна, натисна копчето и спусна стъклата. Застоялият, охладен въздух бе издухан и на негово място в колата нахлу свеж аромат.

Баща му дълбоко пое дъх.

— Човекът е направил много изобретения, но никое от тях не може да замени мириса на планинския въздух.

Баидр кимна. Бързо напредваха нагоре в планината. Оттатък билото бе домът им, който гледаше към морето. Мислеше си дали е останал такъв, какъвто го помнеше.

Къщата се показа щом преодоляха хребета и се спуснаха надолу. Гледайки от прозореца си, Баидр зърна белия покрив на къщата под себе си. Беше по-голяма, отколкото си я спомняше. Нови крила бяха пристроени. В далечния край на имението към морето бе изграден голям плувен басейн. Имаше още нещо, което по-рано не съществуваше. Около цялото имение бе издигната висока стена, приблизително на всеки петдесет метра върху нея се извисяваха вишки, пазени от стражи с картечници.

Самата къща бе скрита сред дървета. Баидр отново се обърна към баща си.

— Всички къщи ли са така? Баща му кимна.

— Някои имат още по-силна охрана. Повече от сто души пазят принца в лятната му резиденция.

Баидр не каза нищо. Сигурно нещо не е наред, щом се налагаше хората сами да се превръщат в затворници, за да се чувстват в безопасност. Колата сви в страничен път, който водеше към къщата.

След малко минаха под дърветата, които я забулваха отдалеч и стигнаха до огромни железни порти в стената. Вратите, задвижвани от безшумни електромотори, бавно започнаха да се разтварят. Автомобилите минаха, без да спират. След още четиристотин метра спряха пред огромна бяла къща. Един слуга притича да отвори вратите на колата. Баща му слезе пръв. Баидр го последва.

Вдигна очи към голямото мраморно стълбище, което водеше към вратата. Тя зееше. На прага се появи незабулена жена, само с кърпа на главата, облечена в дълга бяла дреха.

— Мамо! — извика той, изтича нагоре по стъпалата и я прегърна.

Набила погледна сина си, в ъгълчетата на очите й избиха сълзи.

— Прости ми, сине мой — прошепна тя. — Не можах да издържа повече, докато те видя.

Тъй като случаят не беше тържествен и присъстваха само членове на семейството, всички се храниха заедно. При официални случаи мъжете вечеряха сами, а жените след тях или пък въобще не ядяха.

През масата Баидр огледа сестрите си. Фатима беше три години по-голяма от него, с кръгло лице и наедряло от бременността тяло; цъфтеше, седнала гордо до съпруга си.

— Ще бъде момче — заяви тя. — В семейството на Салах се раждат само момчета и всички казват, че приличам на майка му, когато е била бременна с него.

Баща й се изсмя.

— Бабини деветини. В това няма нищо научно, то докато не е открит по-точен начин, нека вярваме, че е така.

— Ще ти даря първия внук — каза нарочно Фатима, гледайки сестра си Навал, чието първо дете беше момиче.

Навал не отговори. Съпругът й Омар, който работеше като доктор в болницата на тъста си, също мълчеше.

— Момче или момиче — обади се Баидр, — такава ще бъде волята на Аллаха.

С това всички се съгласиха. Шамир се изправи и каза:

— На Запад има обичай мъжете да се оттеглят в друга стая, за да запалят по една пура. Намирам, че този обичай е много приятен.

Баща му тръгна към кабинета си. Баидр и зетьовете го последваха. Слуга им държеше вратата. Шамир отвори кутията с пури върху бюрото си. Взе една и я подуши със задоволство.

— Кубински пури. Изпратиха ми ги от Лондон. Той поднесе кутията. Салах и Омар си взеха, а Баидр поклати глава. От джоба си извади пакет американски цигари. — Свикнал съм с тези.

Шамир се усмихна.

— Дори интонацията ти е станала по-скоро американска отколкото арабска.

— Но не и за американците — отбеляза Баидр. Той запали цигарата си и изчака останалите да запалят пурите.

— Какво мислиш за тях? — запита Шамир с любопитство.

— В какъв смисъл? — се заинтересува Баидр.

— Повечето са евреи — каза Салах. Баидр се обърна към него.

— Не е вярно. Пропорционално на цялото население има много малко евреи.

— Бил съм в Ню Йорк — настоя Салах. — Там гъмжи от евреи. Те контролират всичко — правителството, банките.

Баидр изгледа зет си. Салах беше набит, педантичен млад мъж, чийто баща бе натрупал състоянието си като лихвар и сега притежаваше една от големите банки в Бейрут.

— Това значи ли, че имаш вземане-даване с еврейски банки? — запита Баидр.

Лицето на Салах придоби ужасен израз.

— Разбира се, че не — отговори сковано той. — Ние работим само с най-големите банки — „Банк ъв Америка“, „Фърст Нешънъл“ и „Чейс“.

— А те не са ли еврейски? — продължи Баидр. С ъгълчето на окото си забеляза усмивката на баща си. Шамир схвана накъде биеше.

— Не — отвърна Салах.

— Тогава евреите не контролират всичко в Америка — отбеляза Баидр. — Нали така?

— За щастие — каза Салах. — Не че не биха го направили, ако имаха възможността.

— Но Америка е произраелска — обади се Шамир.

Баидр кимна.

— Да.

— Защо?

— Трябва да се опиташ да вникнеш американския начин на мислене. Те изпитват съчувствие към потиснатите. А Израел свири много успешно на тази струна в своята пропаганда. Първо срещу британците, а сега срещу нас.

— А как можем да променим това положение?

— Много просто — отговори Баидр. — Оставете Израел на мира. Той представлява само тясна ивица земя сред нас, и то не по-голяма от бълха върху гръб на слон. С какво са способни да ни навредят?

— Няма да останат колкото бълха — възрази Салах. — Бегълци от цяла Европа се стичат там с хиляди. Изметът на Европа. И те няма да се задоволят с това, което имат. Евреинът винаги иска всичко.

— Още не сме сигурни — рече Баидр. — Вероятно ако ги приемем като братя и се хванем заедно да разработим земите си, ще открием, че не са такива. Преди много време са казали, че силната сабя може да повали дъб с един удар, но не е в състояние да среже копринен шал, който плува във въздуха.

— Страхувам се, че е твърде късно — отбеляза Салах. — Виковете на братята ни, които живеят под тяхно господство, вече ечат в ушите ни.

Баидр сви рамене.

— В Америка това не е известно. Там знаят само, че една малка нация от милион души живее обкръжена от врагове, които ги превъзхождат по численост в съотношение сто към едно. Баща му кимна важно.

— Трябва доста да се мисли по този въпрос. Проблемът е много сложен.

— Не е сложен — заяви изтежко Салах. — Запомнете думите ми и след време всички ще видите, че каквото ви казвам, е вярно. И тогава ще се обединим, за да ги унищожим.

Шамир се взря в другия си зет.

— Омар, ти как смяташ?

Младият доктор смутено преглътна. Беше необикновено стеснителен.

— Аз не се занимавам с политика — отговори той. — Затова не разсъждавам по тези въпроси. В университетите в Англия и Франция, където учих, много от професорите бяха евреи. Те бяха способни лекари и добри преподаватели.

— И аз споделям мнението ти — каза Шамир. Погледна Баидр. — Вярвам, че нямаш планове за утре.

— Аз съм си вкъщи — отвърна Баидр. — Какви планове да имам?

— Чудесно — рече Шамир. — Защото утре сме канени на вечеря у негова светлост принц Фейяд. Той желае да отпразнува осемнайсетия ти рожден ден.

Баидр се озадачи. Рожденият му ден бе минал преди няколко седмици.

— Негова светлост тук ли е?

— Не е — отговори Шамир. — Почива си от семейството и задълженията в Алайх. Поканени сме утре да му гостуваме.

Баидр беше наясно, че не бива да пита за повода. В подходящ момент баща му щеше да му каже.

— С удоволствие, татко — отвърна той.

— Добре. — Баща му се усмихна. — Сега да се върнем ли при майка ти и сестрите ти? Зная, че с нетърпение чакат да им разкажеш за Америка.

СЕДМА ГЛАВА

Алайх беше малко селце в планините, на трийсет мили от Бейрут. Там не развиваха индустрия, търговия и селско стопанство. Имаше само една причина, която оправдаваше съществуването му. Удоволствията. От двете страни на главната улица, която минаваше през центъра на селото, бяха подредени ресторанти и кафенета с ориенталски танцьорки и певици от Близкия изток. Това отблъскваше западните туристи и те рядко стъпваха тук. Клиентелата се състоеше от богати шейхове, принцове и бизнесмени, които идваха, за да избягат от строгия морал и скуката на своята среда.

Тук те можеха да се отдават на всичко, което се смяташе за неприемливо у тях. Пиеха алкохол, опитваха храни и удоволствия, които суровите мюсюлмански закони им забраняваха. А вероятно най-важното беше фактът, че тук те оставаха анонимни. Без значение колко си близък с някого, правиш се, че не го познаваш, освен ако той не те заговори.

На следващата сутрин малко след десет часа лимузината на Шамир спря пред най-голямото кафене на улицата. В съответствие с ранга си принц Фейяд бе наел цялото заведение за през нощта. Не му се полагаше да се смесва с обикновената публика. Той беше абсолютен монарх на участък от хиляда квадратни мили, граничещ с четири държави — Ирак, Саудитска Арабия, Сирия и Йордания. Нямаше значение, че неговите владения навлизаха по малко във всяка от тях, тъй като те изпълняваха много важна функция. Тъкмо там представители на тези държави идваха безпрепятствено на сигурно място, за да уредят разногласията и проблемите помежду си. Бабата на Баидр беше сестра на бащата на принц Фейяд и като роднинско на кралската фамилия, семейство Ал Фей беше второто по значение в страната.

Принцът беше предоставил на бащата на Баидр правата за всички комунални услуги. Електрическата и телефонната компании бяха притежание на Шамир, в замяна на което семейството построи училища и болници, където се полагаха безплатни грижи за всеки желаещ. Започнаха богати, а след даренията почти без никакво усилие станаха още по-богати.

За рода беше голямо разочарование, че принцът няма син, на когото да предаде престола. Жени се няколко пъти и изпълни задълженията си. След като поредната съпруга не успяваше да роди желания наследник, той се развеждаше с нея. Сега, вече шейсетгодишен, отдавна беше решил, че ако волята на Аллах е била да няма пряк наследник, той ще се погрижи неговият братовчед да му осигури такъв.

Именно по тази причина преди осемнайсет години Шамир направи поклонението до Мека. Отговорът на молбите му беше раждането на Баидр. Но независимо от обещанието си Фейяд още не беше провъзгласил момчето за свой наследник. Вместо това той настояваше Баидр да получи западно образование, да живее и изучи западния свят. Шамир беше доволен в много отношения. Синът му щеше да стане доктор като него и щяха да работят заедно.

Но принцът имаше различни идеи от неговите. Други можеха да станат доктори. Баидр трябваше да получи образование за по-важни дела — търговия, инвестиции. Само чрез все по-сложни търговски похвати богатството на страната, тоест неговото и на фамилията, щеше да продължава да расте. Той притежаваше обичайното за арабите недоверие към западноевропейците, с които въртеше бизнес: чувстваше, че го смятат за посредствен, почти инфантилен поради липсата му на познания. И тъй, бе решено Баидр да не ходи в Англия и да следва стъпките на баща си, а да се учи в Америка, където бизнесът се смяташе за уважавана професия.

Шамир гледаше с гордост сина си, докато слизаше от лимузината. Облечен бе в традиционни арабски дрехи, гутрата се спускаше върху врата му, а робата прилепваше към високото му сухо тяло — видът му беше представителен. Волевата брадичка, издаденият нос и синьо-черните очи, разположени дълбоко над високите скули, матовата кожа говореха за силата и характера на младия човек. Принцът щеше да бъде доволен. Може би сега той ще обяви Баидр за свой приемник.

Вътрешно помоли Аллах за прошка заради земните си надежди и суета. Достатъчно чудо бе, че насред пустинята го бе дарил със син. Това трябваше да му е достатъчно. Да бъде волята на Аллаха.

Той направи жест към Баидр, който изкачваше след него стъпалата към кафенето. Майордомът на принца беше на вратата с двама въоръжени телохранители. Той позна Шамир. Поклони се и изрече обичайния поздрав:

— Асалаам алейкум.

— Алейкум асалаам — отговори Шамир.

— Негова светлост очаква с голямо нетърпение пристигането на любимия си братовчед — каза майордомът. — Заръча да ви заведа при него веднага щом дойдете. Той е в своя апартамент горе.

Последваха майордома през празното кафене до стълбата в дъното на голямото помещение. В заведението беше тихо. Обикновено заетите келнери сега стояха на групички и клюкарстваха, а музикантите от оркестъра близо до сцената пушеха и си говореха. Певци и танцьорки не се забелязваха. Нищо нямаше да започне, докато принцът не дадеше сигнал.

Апартаментите над кафенето бяха отредени за много специални клиенти и техните гости, които след нощните забавления биха се почувствали твърде уморени, за да се приберат по домовете си, а тук можеха да опитат и други удоволствия, които управата на кафенето им осигуряваше. Майордомът спря пред вратата и почука.

— Кой е? — запита момчешки глас.

— Доктор Ал Фей и синът му са тук, за да видят негова светлост — отговори майордомът.

Вратата бе отворена от младо момче, облечено в копринени риза и панталон. Около очите му имаше силен грим, а на бузите — руж, ноктите му бяха дълги и лакирани.

— Моля, флесте — изфъфли той на английски.

Баидр и баща му пристъпиха напред. Във въздуха се усещаше слаб мирис на хашиш. Стаята беше празна.

— Моля, седнете — каза момчето, сочейки диваните и столовете. Остави ги и отиде в друга стая.

Баща и син се спогледаха безмълвно. Момчето се върна.

— Негофа сфетлост ще дойде след малко. Какфо още мога да напрафя за фас? Нещо сласко? Или пък ласхладително? Имаме и английско уиски, ако предпочитате.

Шамир поклати глава.

— Не, благодарим.

Вратата отново се отвори и се появи принц Фейяд. Беше изцяло облечен в кралските си одежди. Главата му бе заметната с бял муселин. Прекоси стаята до братовчед си.

Шамир и Баидр станаха и направиха обичайните поклони на уважение към своя монарх. Фейяд шеговито тупна прострените ръце на Шамир.

— Така ли се срещат братовчеди, които отдавна не са се виждали? — Той положи длани върху раменете на Шамир, целуна го по двете бузи, после, все още засмян, се обърна към Баидр. — Това ли е малкото момченце, което плачеше, когато отиваше на училище?

Баидр усети, че се изчервява.

— Това беше много отдавна, ваша светлост.

— Не чак толкова — каза принцът и пак се усмихна. — Мисля, че тогава беше шестгодишен.

— Сега е на осемнайсет — обади се Шамир. — И истински мъж, хвала на Аллах.

— Алхамду лилах — откликна принцът. Изгледа Баидр, който се извисяваше е една глава над двамата. — Синът ти е висок. По-висок от всички в твоето семейство, доколкото си спомням.

— Дължи се на начина на хранене, ваше превъзходителство — обясни Шамир. — Храната в Америка е обогатена с витамини и минерали. Младото поколение расте по-високо от родителите си.

— Какви чудеса вършите вие, учените — каза принцът.

— Аллах върши чудесата — отбеляза Шамир. — Ние сме само инструменти в ръцете му.

Принцът кимна.

— Много имаме да си говорим, братовчеде — каза той. — Но това може да почака до сутринта. Тази вечер ще се радваме на удоволствието, че отново сме заедно. — Той плесна с ръце. — Приготвил съм ви апартамент, така че имате възможност да се освежите след пътуването. В среднощ ще се съберем долу в кафенето, където за нас се готви угощение.

Шамир се поклони.

— Извънредно сме благодарни за гостоприемството ти и за любезността.

Младото момче отново се появи.

— Покажи апартаментите на моите братовчеди — изкомандва принцът.

Момчето се поклони.

— С удоволствие, ваше превъзходителство.

Стаята на Баидр бе отделена от тази на баща му с голяма всекидневна. Той остави баща си и отиде в своята спалня, която бе луксозно обзаведена с тежки коприни и атлаз. Диваните бяха отрупани с плюшени възглавници. Щом се озова вътре, на вратата се чу тихо почукване.

— Влез — извика той.

В стаята пристъпи млада прислужничка. Тя наведе глава почтително.

— Мога ли да направя нещо за господаря? — запита тя тихо, извръщайки очи встрани, както му беше редът.

— Нищо не ми идва наум.

— Да приготвя на господаря гореща вана, за да отмине умората от пътуването?

— Няма да е лошо — отвърна той.

— Благодаря, господарю — каза тя и отиде в банята.

Баидр замислено се загледа след нея. Сега знаеше, че си е у дома. В Америка обслужването не беше такова.

Звуците на цимбали и барабани изпълниха кафенето. На малката сцена се завъртя една танцьорка, разноцветните шалове се носеха във въздуха около нея, сребристият метал по сутиена й отразяваше светлините на прожекторите. Компанията на принца наблюдаваше внимателно от маса във форма на подкова, разположена близо до сцената.

Принцът седеше в центъра на масата, Шамир на почетното място от дясната му страна, а Баидр — от лявата. На малки столчета зад принца имаше няколко млади момчета, всички гримирани така грижливо както младежа, който ги бе посрещнал в апартамента му. Зад тях бе изправен майордомът, който следеше обслужването на келнерите и останалата прислуга. Близо до всеки гост бе поставена бутилка с шампанско в кофичка и чашите им бяха непрекъснато доливани. Масата бе отрупана с повече от петдесет вида ордьоври и местни деликатеси. Гостите ядяха с пръсти, а след всяка хапка един слуга внимателно избърсваше ръцете им с топла влажна кърпа. До вратата и около стените стояха дузина души от личната охрана на Фейяд, които не откъсваха очи от принца.

Музиката стигна до кресчендо и за финал танцьорката падна ничком. Принцът пръв изръкопляска. Като по команда келнерите грабнаха бутилките с шампанско от кофичките, коленичиха пред сцената, изтеглиха тапите и ги метнаха високо над главата на танцьорката. Принцът лениво взе една банкнота от купчинката пред себе си, смачка я в шепа и я хвърли на сцената пред танцьорката.

С плавно, грациозно движение тя я взе и я мушна в колана си точно под пъпа. Отново се поклони и усмихвайки се, съблазнително се оттегли гърбом от сцената.

Принцът направи знак на майордома и му прошепна нещо на ухо. Майордомът кимна. Махна на момчетата, седнали зад принца, а после на оркестъра да засвири отново.

При първите звуци на музиката на сцената излязоха четири момичета и започнаха да танцуват. Постепенно светлините помръкнаха, докато залата потъна в почти пълна тъмнина, нарушавана само от малките сини прожектори, които следваха танцьорките. Музиката ставаше все по-бърза, прожекторите губеха по някоя танцьорка, а после я откриваха в момент, когато се извиваше още по-възбуждащо отпреди. Танцът продължи повече от петнайсет минути. Накрая момичетата сякаш в екстаз налягаха на сцената и светлините изгаснаха.

За кратко в залата беше тихо и тогава за първи път принцът започна да ръкопляска ентусиазирано. Танцьорките — все още на пода — се заизправяха на крака. Баидр гледаше в недоумение. На сцената не бяха по-раншните танцьорки. На местата им се оказаха момчетата, дотогава седели зад принца.

Този път принцът не мачкаше банкнотите. Хвърляше парите с шепи към сцената, докато гърмяха тапите на шампанското.

Баидр погледна баща си. Лицето на Шамир беше безизразно. Чудеше се какво ли си мисли баща му за тази вечер. Банкнотите, които принцът така безгрижно мяташе към танцьорите, бяха от по сто лири — повече, отколкото един среден работник, получаваше годишно.

Принцът се втренчи в Баидр и проговори на френски:

— Хубаво е, прекрасно, нали? — Баидр впи очи в неговите. Те бяха зорки и преценяващи.

— Да. — Той се поколеба за момент и попита също на френски: — Всички ли са педерасти?

Принцът кимна.

— Харесват ли ти? Избери си някого да си направиш удоволствието.

Баидр все още се взираше в очите възрастния мъж. Поклати глава.

— Благодаря, не. Без мен. Предпочитам жени.

Принцът се изсмя високо и се обърна към Шамир.

— Синът ти е хубавец и има здрави вкусове — каза. — Съвсем по американски.

Шамир погледна сина си и се усмихна гордо. Баидр се досети, че е издържал успешно първия тест на принца.

Беше пет часът сутринта и зората се разпукваше над планините, когато Баидр пожела на баща си лека нощ и отиде в спалнята си. Завесите бяха спуснати и в стаята беше тъмно. Протегна ръка, за да включи осветлението.

Друга ръка го спря. Гласът на жената беше нежен и в него се долавяше лек египетски акцент.

— Ще запалим свещи, ваша светлост.

Докато тя се отдалечаваше от него, слаб мирис на мускус стигна до ноздрите му. Той застана неподвижно в тъмнината, опитвайки се да разгледа жената, но не виждаше нищо, докато не драсна клечката кибрит и тя заблещука. Тъмни очи под гъсти мигли му се усмихнаха и тя се обърна към свещта.

Меката жълта светлина заля стаята. В лицето на жената той разпозна една от танцьорките, които бяха на сцената по-рано вечерта. Единствената промяна в костюма й беше сутиенът. Гърдите й вече не бяха в сребристи метални чашки. Вместо това бяха покрити с прозрачен копринен плат, през който ясно се виждаха тъмните зърна. Тя отново се усмихна.

— Приготвила съм топла вана в случай, че ваше превъзходителство се чувства уморен.

Той не отговори.

Тя плесна с ръце. Още две жени изникнаха от ъглите на стаята, където стояха в мрака. Те бяха по-леко облечени и от първата. Извънредно тънки воали обгръщаха гърдите им и падаха върху краката им от ханша надолу. Докато пристъпваха към Баидр, минаха покрай светлината и той ясно видя очертанията на голите им тела и обезкосмените им лонни възвишения. Само долната част на лицата им беше прикрита с фереджета.

Първата жена отново плесна с ръце и още една жена се появи от далечен ъгъл. Тя пусна грамофон и тихата музика изпълни стаята. С ритъма новодошлата започна леко да се полюшва.

Две жени го хванаха за ръцете и го поведоха към леглото. С леки и бързи движения го съблякоха. Той все тъй не продумваше.

Първата запали цигара и му я подаде. Той дръпна. Слабият сладникаво-пикантен мирис на хашиш се носеше към ноздрите му и той почувства как го облива топлина. Всмукна още веднъж дълбоко и й върна цигарата.

Погледна я.

— Как се казваш?

— Надя, ваша светлост — отговори тя, покланяйки се.

Той й се усмихна, усещайки как в него се надига сексуално желание. Изпъна се на леглото.

— Трябва ли да се къпем? — запита той. Тя се засмя.

— Както предпочете ваша светлост.

Той се взря в тях. Усети хашиша в слабините си. Погледна надолу към фалоса си — дълъг, източен и твърд, а после вдигна очи към първата жена.

— Искам ви всичките — каза.

ОСМА ГЛАВА

Събуди се от слънчевата светлина, която заливаше стаята, а Джабир стоеше до леглото му с чаша горещо турско кафе, от което се вдигаше пара. Отпи една глътка. Опари му устата.

— Кое време е? — запита той.

— Пладне е, господарю — отговори слугата. Баидр се озърна. Не знаеше кога са си отишли жените. Последният му спомен беше за стихийна плетеница от топли тела. Беше легнал странично.

Едната натри цялото му тяло с някакво мазило и после всичките започнаха да го изблизват — ануса му, тестисите, зърната на гърдите, фалоса, корема му, докато желанието му стана толкова силно, че най-накрая течността избликна от него като изтощаващ гейзер.

Баидр сръбна още една глътка от врялото кафе и поклати глава.

— Баща ми буден ли е?

— Да, господарю. Заедно с принца е и двамата ви чакат за закуска.

Пийна още от кафето и се надигна от леглото.

— Кажи им, че ще взема душ и веднага идвам.

Пусна студена вода, после гореща, после пак студена. След миг се разсъни. Опипа с пръсти брадата си и реши, че може да се обръсне по-късно. На излизане от банята Джабир му подаде риза и панталон.

Когато влезе в стаята, принцът и баща му все още седяха около масата за закуска. Майордомът тъкмо отнасяше използваните чинии.

Баидр целуна баща си, после ръката на принца. След жеста, с който емирът го подкани да се разположи, той седна.

— Ще искаш ли нещо за ядене? — запита любезно принцът.

— Не, благодаря — отвърна Баидр. Би било неучтиво да яде, след като те са свършили.

— Тогава кафе — каза принцът.

Икономът се забърза да напълни чашата му. Баидр го опита. Беше гъсто и сладко. Чакаше тихо, изпълнен с уважение. Въпреки че пердетата бяха спуснати и в стаята не проникваше слънчева светлина, принцът беше със слънчеви очила, от които очите му не се виждаха. Той изчака докато Баидр остави чашата си.

— Баща ти и аз обсъждахме бъдещето ти.

Баидр наведе глава.

— Аз съм ваш слуга. Принцът се усмихна.

— На първо място ти си мой братовчед, от моята кръв. — Баидр мълчеше. Не трябваше да отговаря.

— Светът бързо се мени — каза принцът. — От раждането ти се случиха много неща. И според тора плановете ни трябва да се променят. — Той рязко плесна с ръце.

Икономът се оттегли от стаята и тихо затвори вратата след себе си. Останаха сами.

Принцът изчака малко. Гласът му се сниши до шепот.

— Знаеш, че винаги съм гледал на теб като на свой наследник и вярвах, че някой ден ти ще заемеш мястото ми, за да ръководиш нашата страна.

Баидр погледна баща си. Лицето на Шамир не издаваше нищо. Отново се обърна към принца.

— Но времената се промениха — продължи емирът. — Има други, много по-важни неща, пред които сме изправени. Под пясъка на пустинята на целия Близък изток приливът на бъдещето тече и обещава богатства, каквито не сме сънували. Изворът на това богатство е петролът — източник на енергия за съвременния индустриализиран западен свят. А нашата малка държава е разположена над най-големите петролни залежи, които съществуват.

Той спря да си поеме дъх, вдигна чашата с кафе до устните си, за да опита топлата сладка течност.

— През последния месец сключих договори с няколко американски, британски и европейски компании да разработят находището. За правата на експлоатация те се съгласиха да ни платят десет милиона долара. Ако се открие петрол, ще получаваме от тях допълнителни суми за всеки кладенец, както и възнаграждение за петрола, който се изнася. Ангажираха се и да изградят рафинерии, а също и да подпомогнат развитието на страната. В това е заложено много, но все пак не съм спокоен.

— Не разбирам — каза Баидр. Всъщност той разбираше. По тази причина го бяха изпратили да изучи методите на западния свят.

— Смятам, че ти е ясно — продължи рязко емирът. — Но нека продължа мисълта си. Въпреки че светът отхвърли империализма и колониализма като начин на живот, съществуват други начини да се поробят една държава и нейния народ. Като бъдат направени икономически зависими. Нямам намерение да позволя на Запада да постигне това, но ако го оставим да плати за нашето развитие, това ще е благоприятно за плана ми.

Баидр кимна. У него се зароди ново уважение към принца. Зад всичките му странни привички си личеше, че е мислещ човек.

— Как бих могъл да помогна? — запита той. — Аз съм на вашите заповеди.

Принцът погледна Шамир и одобрително поклати глава. Шамир се усмихна. Принцът отново се обърна към Баидр:

— Имам нужда от човек, който да проникне в западния свят и да вземе тези богатства, които те така скъпернически ни отпускат, да ги използва по западен начин, за да придобие още повече богатства. И ако ти се заемеш с тази задача, за която си обучен и ще получиш още по-солидна подготовка, обещавам, че първородният ти син ще стане мой наследник и следващ принц.

— Не са ми необходими обещания от моя повелител — каза Баидр. — С радост ще изпълня неговите желания.

Емирът се изправи и прегърна Баидр.

— И собственият ми син не би могъл да стори повече за мен.

— Благодаря на ваше превъзходителство за доверието. Моля се само премъдрият Аллах да прецени, че това начинание е подходящо и да ме направи достоен за него.

— Ще стане според волята на Аллаха — каза принцът. Той се върна на мястото си. — Ще се върнеш в Америка, за да учиш. Само че сега образованието ти ще бъде в ръцете на някои хора, които ми бяха препоръчани от американските петролни компании. Няма да посещаваш обикновени училища. Ще се специализираш и ще завършиш образованието си след три години.

Баидр кимна.

— Разбирам.

— Остава ни още само едно нещо, което трябва да уредим — продължи принцът. — Сватбата ти.

Баидр го гледаше изненадан. Това не беше очаквал.

— Сватбата ми ли? — повтори той. Принцът се усмихна.

— Не бива да се изненадваш. Според сведенията, които получих за изминалата нощ, ти би трябвало да ме дариш с много синове.

Баидр мълчеше.

— Баща ти и аз обсъдихме въпроса много внимателно и след като поразсъждавахме, ти избрахме булка, с която твърде ще се гордееш. Тя е млада и красива и произхожда от едно от най-добрите семейства в Ливан. Нарича се Мариам Риад, дъщеря е на известния банкер Мохамед Риад.

— Аз познавам девойката — допълни бързо баща му. — Наистина е много красива. И много благочестива.

Баидр се взря в баща си.

— На колко години е?

— На шестнайсет — отговори Шамир. — Въпреки че никога не е била в чужбина, е високообразована. В момента учи в Американския девически колеж в Бейрут.

— Шестнайсет е рано за женитба.

Емирът се разсмя.

— Аз добре съм преценил. Вероятно в Америка момиче на шестнайсет е младо. Но по нашите земи то е зряло за брак.

По обратния път към Бейрут Баидр мълчеше в колата. Чак когато приближиха града, Шамир го заговори.

— Какво има, сине?

— Нищо, татко.

— Разочарован ли си, че няма да наследиш принца?

— Не.

— Значи е мисълта за предстоящата ти сватба?

Баидр се поколеба.

— Аз дори не познавам момичето. Преди днешния следобед не бях чувал за нея.

Шамир го погледна.

— Смятам, че те разбирам. Чудиш се защо правим всичко възможно да те образоваме по западния начин на живот, а когато става дума за сватбата ти, постъпваме според нашия обичай? Това ли е?

— Мисля, че е това. В Америка поне първо се запознаваш с момичето и преценявате дали се харесвате.

— И тук се случва да е така, синко — каза тихо Шамир. — Но ние не сме обикновени хора. Нашите отговорности надхвърлят личните ни чувства.

— Но ти и мама сте се познавали, преди да се ожените. Всъщност израснали сте заедно.

Шамир се засмя.

— Вярно е. Но женитбата ни е била уговорена още докато сме били деца. Ние бяхме в течение и то ни сближи още повече.

— Ти би ли се оженил за някоя друга, ако е било уговорено? След като си наясно, че обичаш мама?

Шамир помисли малко, а после кимна.

— Да. Нямаше да ми е приятно, но не бих имал избор. Човек трябва да прави каквото се налага. Такава е волята на Аллаха.

Баидр погледна баща си и въздъхна. Волята на Аллах. Отнасяше се за всичко. Човек почти няма избор.

— Бих искал да видя момичето — каза той.

— Вече е уредено — отговори Шамир. — Поканихме семейството й да прекара уикенда с нас в планината. Пристигат вдругиден.

Внезапна мисъл осени Баидр.

— Ти си знаел отдавна, нали?

— Не отдавна — отвърна баща му. — Едва миналата седмица принцът ми съобщи решението си.

— Мама осведомена ли е?

— Да.

— Одобрява ли?

— Женитбата ли? Да.

— Ти като че ли се колебаеш — отбеляза Баидр.

— Майка ти винаги е мечтала да станеш принц — разсмя се Шамир. — Жените не всякога са практични.

— Ти също ли беше разочарован, татко?

Шамир впери очи в очите на сина си.

— Не. — Спомни си нощта, когато синът му се роди. — Ти винаги си бил и ще си останеш моят принц.

ДЕВЕТА ГЛАВА

Както повечето ливанки Мариам Риад беше ниска, не повече от метър и петдесет и два и имаше големи тъмни очи. Носеше черната си коса по последна парижка мода, вдигната на главата си, което създаваше илюзия за по-висок ръст.

Кожата й беше бледоматова. Мариам имаше склонност към напълняване, но непрекъснато се бореше с нея чрез диети за голямо разочарование на родителите си, които предпочитаха закръглени арабки. Говореше свободно френски, английски с неудоволствие, мразеше да посещава Американския девически колеж и непрекъснато натякваше на родителите си, че е трябвало да отиде в швейцарско или френско училище като децата на другите заможни семейства.

На това недоволство баща й противопоставяше един отговор. Момичетата не се нуждаят от образование, защото след като се омъжат, ще гледат само къща и деца. С горчивина гледаше как братята й заминаваха да учат в чужбина, докато тя оставаше вкъщи, без дори да й се разрешава свободата, на която се радваха многото й приятелки от колежа. След часовете тя беше длъжна да се прибира направо у дома, не й позволяваха срещи и не можеше да излиза, освен ако не е придружавана от някого, и то със съгласието на баща си.

В лимузината по пътя към дома на Баидр баща й я оглеждаше доволен.

— Е, дъще — каза той тежко в своя стил — сигурно разбираш защо родителите ти се грижиха за тебе така. Вероятно сега ще ни оцениш по-добре.

Тя извърна глава от прозореца.

— Да, татко — потвърди покорно.

— Смяташ ли, че щеше да бъдеш избрана за тази женитба от самия принц, ако не беше учила в чужди училища? — запита той. — Не — отговори си сам. — Той търсеше истинска арабка, а не някоя покварена от чуждото влияние.

Тя хвърли поглед на майка си, която мълчеше. Майка й никога не говореше в присъствието на баща й.

— Да, татко — повтори тя.

— Сега искам да си припомниш доброто възпитание — продължи баща й. — Най-вече, дръж се с уважение и благоприличие. И никакви от онези лекомислени обноски, които си научила от приятелките си в колежа.

— Да, татко — отегчено каза тя за трети път.

— Тази женитба ще бъде най-важната за държавата — поясни баща й. — Всички знаят, че първородният ти син ще стане наследник на принца.

Тя стрелна баща си с крайчеца на окото си.

— А ако имам само момичета?

Баща й се стресна.

— Ти ще имаш синове! — извика той, като че ли искаше да й внуши, че така ще бъде. — Чуваш ли ме? Ще имаш синове!

— Ако Аллах позволи — продума тя и скришом се усмихна.

— Да бъде Неговата воля — каза майка й автоматично.

— Такава е волята на Аллаха — заяви той убедено. — Иначе защо Той уреди тази женитба?

Мариам бе дълбоко впечатлена от това, което видя, докато колата минаваше през портите на голямото имение. Баща й, който беше сред най-богатите хора в Бейрут в сравнение с Шамир бе направо скромен. Тук имаше безброй слуги и стражи. Тя като че попадаше в съвсем различен свят.

Поради важността на събитието семейството бе облечено в традиционно облекло, но в куфарите си всички носеха дрехи по последна парижка мода. С тях щяха да се нагласят за тържествената вечеря.

— Сложи фереджето си — каза майка й, когато колата спря и един слуга се приближи, за да отвори вратата.

Мариам бързо покри лицето си така, че се виждаха само очите й. Поглеждайки нагоре към стълбите, тя видя, че доктор Ал Фей слиза към тях. Едно стъпало зад него вървеше Баидр. Дъхът й спря. Те също носеха традиционно облекло и нещо в държането на годеника й говореше за пустинен произход. Само истински шейх можеше да изглежда така.

Баща й излезе от колата. Шамир се приближи към него с протегнати ръце.

— Ахлан, Ахлан.

— Ахлан фикум. — Двамата мъже се прегърнаха и целунаха по двете бузи.

Шамир се обърна и представи сина си. Баидр направи движение с ръка в израз на покорство и уважение, поздравявайки бъдещия си тъст с добре дошъл. Сетне протегна ръка по западен обичай.

Здрависаха се и застанаха гърбом към колата. Мисис Риад излезе и Шамир я приветства. След малко слезе и Мариам.

Баща й я заведе при доктора.

— Спомняш ли си доктор Ал Фей?

Тя вдигна поглед за миг, после сведе очи, както се полагаше. Кимна и се поклони почтително. Шамир пое ръката й.

— Дете мое — каза той. — Бъди добре дошла. Нека нашият дом стане завинаги твой.

— Благодаря — прошепна тя. — Да бъде волята на Аллаха.

Шамир направи знак и Баидр се приближи. Тя скромно сведе очи надолу, така че видя само върховете на обувките му под развяващата се джелаба.

— Мариам — обърна се той към нея, — да ти представя моя син Баидр — бъдещия ти съпруг.

Тя се поклони, преди да погледне нагоре, и след това вдигна глава. За момент се стъписа. Никой не й беше казвал, че очите му са сини. Сърцето й се разтуптя и тя почувства как се изчервява под фереджето. Много неща не й бяха казали за него. Толкова висок. И толкова красив. Тя сведе поглед и едва чу думите му за добре дошла, тъй като учестените удари на сърцето й кънтяха в ушите й. За пръв път в живота си беше искрено благодарна на родителите си, че не я бяха изпратили да учи в чужбина. Влюби се безнадеждно.

Вечерята беше строго официална. Шамир бе поръчал френският готвач да дойде от дома им в Бейрут, за да я приготви. Вместо обичайните ливански мезета, ордьоврите бяха пастет от гъши дроб и едрозърнест ирански хайвер. На мястото на традиционния мулукиех, заек с ориз, основните ястия бяха петел, задушен с вино, и овнешки бут. Десертите обаче бяха типични — баклава и още двайсетина други видове сладки баници.

По време на цялата вечеря сервираха шампанско — единственото изключение от мюсюлманския закон. Жените — с дълги парижки рокли, а мъжете — в смокинги водеха обикновен, учтив разговор, докато двете семейства се опознаят.

Към края на вечерята мистър Риад се изправи на крака.

— Ако ми е позволено — заяви той много важно, — бих искал да предложа тост за нашия изискан домакин, прекрасния доктор Ал Фей. Дано Аллах излее върху него и семейството му своята благодат.

Той вдигна чаша и пийна от шампанското.

— И още един тост — добави бързо, все още държейки чашата си. Усмихна се към Баидр. — За моят бъдещ зет, когото вече смятам за свой син, и за моята дъщеря. Дано Аллах благослови съюза им с много синове.

Всички се засмяха, а Мариам усети, че се изчервява. Не посмя да погледне Баидр, който седеше срещу нея на масата. Баща й продължи:

— И въпреки че между нашите семейства не е възниквал въпросът за зестрата, аз не бих искал да пренебрегвам този древен и почитан обичай. Как другояче човек би могъл да покаже привързаността към дъщеря си и високата оценка за нейния съпруг?

Шамир се изправи, възразявайки.

— Не, Мохамед, фактът, че ни даряваш дъщеря си, е достатъчно богатство.

— Мили мой докторе — банкерът се усмихна, отхвърляйки протеста му. — Би ли ми отказал това просто удоволствие?

— Разбира се, че не. — Шамир отново седна.

— Сине мой — каза Риад, обръщайки се към Баидр. — В деня на вашата сватба в моята банка в Бейрут ще бъде открита сметка на твое име, възлизаща на един милион ливански лири. Парите са твои, за да правиш каквото с тях каквото желаеш.

Преди да стане и да благодари на бъдещия си тъст, Баидр хвърли поглед към Мариам през масата. Лицето й беше пламнало и тя не вдигаше очи. Той се обърна към банкера.

— Уважавани татко — започна бавно, — нека Аллах бъде свидетел на щедростта и добротата ти. Има само още едно нещо, за което бих искал да те помоля, и то е да ме удостоиш с твоите напътствия, за да мога мъдро да използвам подаръка ти.

— Ще ги имаш — отговори бързо Мохамед. Беше доволен. Всичко се развиваше според плановете му. Беше сигурен, че тази сметка щеше да бъде едва началото на бизнеса, който неговата банка щеше да осъществява с фамилията Ал Фей.

Шамир се надигна. Вечерята бе свършила. Той погледна Баидр.

— Би било добре да покажеш градината на годеницата си — каза той, — а в това време ние ще отидем в библиотеката, за да отдъхнем.

Баидр кимна, заобиколи масата и държа стола на Мариам, докато тя се изправяше. Усмихна й се.

— Те като че ли искат да се отърват от нас.

Тя направи знак на съгласие. Той я хвана за ръка и двамата се запътиха към вратата за градината.

Докато излизаха, мисис Риад се извърна към Набила.

— Нали са красива двойка? — запита тя.

Докато стигнаха басейна в края на градината, никой от тях не продума. Тогава заговориха почти едновременно.

Мариам млъкна. Отрони:

— Съжалявам.

— Моя е грешката — каза бързо Баидр. — Какво искаше да кажеш?

— Нищо важно — махна с ръка тя. — А ти какво се канеше да кажеш?

Засмяха се, всеки се чувстваше неловко от другия. Той я погледна.

— Чудех се какво ли си мислиш. За това, че ще се женим.

Тя сведе очи. Не отвърна.

— Не е нужно да ми отговаряш — рече той припряно. — Не беше честно от моя страна. Нямаш голям избор, нали?

Тя вдигна поглед.

— А ти?

Той на свой ред не отговори. Ровеше из джобовете си и извади пакет цигари. Поднесе й го.

— Пушиш ли?

Тя поклати глава.

Той запали и всмукна дълбоко. Изпускаше дима бавно.

— Малко старомодно е, не смяташ ли?

— Да.

— Докато бях в Америка, почти бях забравил как е тук.

— Винаги съм искала да отида в чужбина — каза тя. — Но баща ми не ме пускаше. Хареса ли ти там?

— Да. Там хората се държат по-просто. Почти винаги знаеш какво мислят.

Тя се поколеба.

— Там имал ли си приятелка?

— Не интимна. Но съм се срещал с много момичета. А ти?

— Баща ми е много строг. Почти не ми позволяваха да излизам. Дори се стигна до голяма разправия, когато поисках да отида в колежа.

Двамата отново млъкнаха. Той гледаше горящия край на цигарата си. Този път тя проговори първа.

— Имаш сини очи.

— Да — рече той. — Баща ми казва, че това се среща в рода от времето на свещените войни. Оттогава в семейството сегиз-тогиз се появяват сини очи.

Тя се извърна и се взря в морето. Промълви съвсем тихо:

— Сигурно за теб съм голямо разочарование след всички момичета, които си срещал на Запад.

— Не е вярно — бързо възрази той. — Никога не съм ги приемал насериозно. Те са твърде празноглави. Не са като нас.

— Но все пак те са красиви. И високи.

— Мариам — каза той. Тя се обърна към него. — Ти също си много красива.

— Така ли? — запита тя. — Наистина ли го мислиш?

— Да, мисля го. — Той я хвана за ръката. — Все още ли ти се иска да отидеш в чужбина?

— Да.

Той се усмихна.

— Тогава ще прекараме медения си месец в Европа.

Точно тъй и направиха. Ожениха се в края на юли, а месец август пътуваха из Европа. Когато през септември Баидр върна Мариам обратно в Бейрут и я остави, за да продължи образованието си в Америка, тя вече беше бременна.

ДЕСЕТА ГЛАВА

След вечеря танците на горната палуба се подновиха. Както обикновено, щом храната беше сервирана, Баидр изчезна. Имаше навика да върши работата си, докато всички се хранеха и когато свършеха, той отново излизаше и се присъединяваше към гостите. Така никой не усещаше отсъствието му.

Джордана се седна на една маса и се разположи така, че да забележи появата на Баидр в салона. Той все още й се струваше особен, дори след деветгодишен брак. В него имаше нещо, което не разбираше. Понякога изпитваше чувството, че въобще не се интересува от нея, но той изневиделица я хващаше натясно и тя осъзнаваше, че кажи-речи е прозрачна за него.

Както тази вечер. Тя забеляза кутийката от „Ван Клееф“ върху възглавницата си, но по някаква необяснима причина, която дори на нея не й бе известна, реши да се направи, че не я е видяла. Вероятно основанието беше, че не бе способна да извини непрекъснатите му заминавания и връщания, придружени с пореден подарък. За разлика от отношението си към американците, с които по-рано бе общувала, на него тя не можеше да вмени вина. Той си беше такъв и нямаше да се промени. Реагираше прямо и остро. В душата му дивакът вилнееше в тъмнината.

Но собствената й реакция я изненада. В насилието му имаше нещо успокоително. Тя сякаш беше дете, което предизвиква някой от родителите си да го накаже, за да се увери в любовта му. По този начин греховете й се опрощаваха и тя си мислеше как отново да спечели вниманието му. Щом той затръшна вратата след себе си, тя се изправи и се погледна в огледалото. Отпечатъкът от ръката му се червенееше върху страната й. Натисна копчето, повика секретарката си, поиска лед й остана в стаята си около час, притискайки ледената торбичка към лицето си, докато подутината изчезна.

Тъкмо тогава реши как да се облече. Щеше да бъде като мюсюлманка, щом той предпочиташе така. Съпруга, хурия, робиня. Нали това Аллах обещава отвъд портите на рая?

Вдигна чаша шампанско до устните си, наблюдавайки вратата на салона. Баидр още не беше излязъл.

— Джордана, скъпа — изливаше възторга си един глас в ухото й. — Танцът ти беше великолепен.

Тя се обърна и разпозна гласа.

— Мара — извика и поднесе страната си за обичайната целувка. — Ти си повече от любезна.

— Не, скъпа — каза бързо принцесата. — Вярно е. Беше най-еротичният танц, който някога съм виждала. Ако бях мъж, щях да те обладая на място. — Засмя се и добави: — Всъщност аз пак бих могла.

Джордана се разсмя заедно с нея.

— Това беше най-големият комплимент, Мара.

Принцесата се наведе към ухото на Джордана.

— Извърши нещо невероятно. Забеляза ли младия мъж, когото доведох? Хвръкна му чивията. За малко да му се пръснат панталоните.

Джордана я погледна. Не беше в стила на Мара да бъде толкова възторжена.

— Наистина ли, скъпа?

— Разбира се — отговори Мара. — Той умира да го запозная с теб. Може ли за момент?

Над рамото на принцесата Джордана зърна Каридж, който излизаше от приемната заедно с мистър Ясфир.

— Не Точно сега — каза. — Баидр ще излезе всеки момент.

Ясфир си проправи път направо към нея.

— Мадам Ал Фей. — Поклони се.

— Мистър Ясфир — официално отвърна тя.

— Бих искал да изразя благодарността си за прекрасната вечер и да поднеса извиненията си, че тръгвам толкова рано, но на брега ме чака неотложна работа.

Тя подаде ръка.

— Аз също съжалявам.

Той целуна ръката й.

— Вероятно следващия път ще имаме възможността да се опознаем по-добре — изрече тя.

— Ще очаквам този случай — каза той. — Приятна вечер, мадам.

Ясфир се отдалечи по палубата към стълбата, водеща към моторницата, която щеше да го отведе на брега. Тя забеляза, че Каридж се приближава към Юсеф. Юсеф и американският филмов режисьор Майкъл Винсънт сподириха Каридж към приемната и надолу по коридора към кабинета на Баидр.

— Още една среща ли? — запита Мара. Джордана безмълвно сви рамене и вдигна чашата си с шампанско.

Принцесата седна на стола до нея.

— Един от съпрузите ми беше същият. Забравих точно кой. Срещи една след друга. Такава скука, разведох се с него.

Джордана й се усмихна.

— Баидр може да е всичко, но не и скучен.

— Не знаех. Но някои съпрузи не разбират, че в живота има и други неща освен бизнес.

Джордана не отговори. Пиеше шампанското на малки глътки. Изведнъж настроението й се развали. Напоследък като че ли нищо не им вървеше.

— Хайде, скъпа — настоя принцесата. — Да те запозная с младия мъж. Той ще се почувства щастлив, а може и да те разсее за малко.

— Къде е той?

— Ето там. Високият рус мъж, застанал до стъпалата.

Джордана го погледна.

— Изглежда млад.

Принцесата се засмя.

— Той е млад, скъпа. На двайсет и пет и е издръжлив като бик. Не си спомням друг мъж като него, освен Руби, когато беше млад.

— Жиголо ли е? — запита Джордана.

— Естествено, скъпа — отвърна Мара. — Като всички красиви млади мъже. Но така животът е по-лесен, когато се умориш от тях. Даваш им няколко франка и те изчезват. Никакви усложнения.

— Омръзнал ли ти е? Затова ли се отказваш от него?

Мара се засмя.

— Не, скъпа. Той направо ме изтощава. Не мога да издържам. Непрекъснато забива в мене прекрасния си голям пенис, а аз вече не съм толкова млада. Изтощена съм.

— Поне си откровена.

Мара се засегна.

— Винаги съм честна. Сега да те запозная ли?

Джордана надзърна към приемната. Каридж се връщаше сам. Юсеф и Винсънт бяха останали с Баидр. Тя вдигна рамене.

— Добре — каза. — Доведи го.

Баидр поднесе чаша уиски с вода на Винсънт и му направи знак да седне. Щом Баидр се настани срещу американеца, Юсеф дискретно се оттегли в ъгъла на стаята.

— Отдавна се възхищавам от вашата работа, мистър Винсънт — започна Баидр.

— Благодаря ви, мистър Ал Фей. Наистина съм поласкан.

— Сигурен съм, че не само аз ви се възхищавам — продължи Баидр и реши да пристъпи направо към въпроса. Все пак човекът беше американец и нямаше нужда да го усуква. — Затова реших да ви попитам дали бихте се интересували да направите филм за живота на пророка Мохамед. Някога мислили ли сте за това?

Режисьорът пийна една глътка.

— Честно казано, мистър Ал Фей, никога.

— Съществува ли някаква специална причина?

Винсънт поклати глава.

— Просто никога не ми е идвала такава идея. Вероятно защото ние, американците, знаем твърде малко за Мохамед.

— Но за четиристотин милиона души не е така — каза Баидр.

Винсънт кимна.

— Сега вече зная. Мистър Зиад много внимателно ми го обясни. Той ми даде и няколко биографии на Мохамед и трябва да призная, че те много ме заинтригуваха.

— Смятате ли, че може да стане филм?

— Да, и то много добър.

— И да има успех на Запад? Би ли могъл той да помогне на западния свят да разбере, че нашата цивилизация се гради върху морал, доста подобен на тамошния?

— Дали ще има успех ли? Нямам представа. Ще има проблеми във връзка с разпространението му — отговори режисьорът. — А що се отнася дали ще бъде разбран, бих казал, да. Естествено, при условие, че филмът стигне до екран.

Баидр кимна.

— Ясно. Но да предположим, че това е възможно. Каква е първата стъпка, която трябва да предприемем, за да бъде създаден филмът?

— Всички филми започват със сценарий.

— Вие сте писали сценариите за другите си филми. Бихте ли се заели и с този?

— Бих го написал, ако бях по-осведомен, но се страхувам, че нямам достатъчно познания.

— Ако получите помощта, от която се нуждаете, тогава бихте ли размислили?

— Стига да съм сигурен, че когато сценарият бъде завършен, по него ще се снима филм.

— А ако аз гарантирам, че филмът ще бъде направен?

Винсънт погледна Баидр и дълбоко си пое дъх. Ако даде съгласието си, а после филмът бъде изоставен, в кинопроизводството с него ще е свършено. Евреите ще се погрижат за това. Но ако го направи, и то успешно, дори те ще го представят в киносалоните си. Тях не ги интересуваше какъв е филмът, стига да носи пари в касата.

— Аз съм скъпчия — каза той. — Не се давам евтино.

— Това вече го зная, мистър Винсънт. Дали хонорар от един милион долара плюс процент от печалбата ще е малко?

Музиката, която се носеше от високоговорителите беше бавна и романтична, а дансингът се пълнеше, когато Жак взе чашата с шампанско от ръката й, постави я върху масата и поведе Джордана. Усмихваше й се.

— Дълго чаках точно такава музика, за да ви поканя на танц.

Джордана почувства, че шампанското я замайва. Усмихна му се и тя.

— Чудесно.

Той я притегли към себе си.

— Вие, американците. Само толкова ли можете да кажете? Чудесно.

Тя вдигна поглед към лицето му.

— Американци ли? Аз не съм американка. По роклята ми не си ли личи?

— Не говорете — каза той. — Просто танцувайте. — Придърпа главата й на рамото си, а с другата си ръка притисна ханша й плътно към себе си. Движеше се много бавно в ритъм с музиката, за да усети тя надигащата се в него възбуда.

След малко погледна надолу към нея. Очите й бяха затворени. Той отпусна ръката, с която я държеше, измести я към перилото така че никой да не види какво правят и започна да трие дланта й о твърдия си като скала член.

— Имам копчета на панталона — прошепна, — а не цип. Разкопчай ги.

Тя го зяпна с широко отворени очи.

— Вие сте луд! — промълви. — Хората ни наблюдават!

— Никой не ни гледа! — нареждаше той ядосано. — Ние сме с гръб към тях. След твоя танц мастурбирах вече два пъти. Този път трябва да те почувствам!

Все още вперила поглед в очите му, пръстите й напипаха копчетата и ги освободиха. Той не носеше гащета и фалосът му изпълни ръката й. Притисна главата й към гърдите си, така че тя да гледа надолу.

— Изтегли го! — изкомандва той.

Дланта й обхващаше не повече от една трета от цялата му дължина. В приглушената светлина тя виждаше лъскавата червена главичка, която се издигаше над кожичката. Усети, че влагата намокря дланта й.

— По-бързо!

Тя вече не чуваше музиката. Единственият ритъм беше този на ръката й, която се движеше назад-напред, напред-назад по цялата му дължина.

— Сега! — измърмори той. — През парапета в морето! — Той го извади напред.

Вперила поглед надолу тя видя струята сперма, която бликаше от потрепващия пенис. След това свърши. Вдигна очи към лицето му.

— Благодаря — каза той усмихнат. Извади кърпичка от вътрешния си джоб. — Изтрий си ръцете.

Тя взе кърпичката, разтърка я в дланта си и му я върна.

Той поклати глава.

— Изсуши и мен.

Тя го избърса и той прибра члена си в панталона.

— Можеш да хвърлиш кърпичката — каза. Кърпичката падна в морето и те тръгнаха към претъпкания дансинг.

— Трябва отново да те видя — прошепна той. — Къде мога да ти се обадя?

— Ти няма да ме търсиш. Аз ще ти позвъня.

— Аз съм в „Мартинез“. Ще се обадиш ли? Обещаваш ли?

Тя кимна. Музиката секна точно когато тя видя, че Баидр, следван от Юсеф и американския режисьор, се приближават към върха на стълбата.

— Съпругът ми — промълви. Понечи да се отдалечи от него, но той я държеше здраво за ръка.

— Утре? — попита той тихо.

— Да! — Тя изтегли ръката си и през дансинга си проправи път към Баидр. Лицето й беше зачервено и тя се чувстваше превъзбудена, все едно, че току-що беше пушила хашиш.

— Скъпи! — възкликна тя. — Какво прекрасно парти за рождения ми ден. Дали някога бих могла да ти се отблагодаря?

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Минаваше среднощ и на Лайла й доскуча в стаята. Застана на прозореца с изглед към Кроазет. В топлата вечер тълпите все още сновяха назад-напред. Светлините на рекламите по централните островчета все още препоръчваха филмите, които щяха да бъдат показани по време на предстоящия фестивал и във въздуха се усещаше оживено, весело настроение.

Извърна се от прозореца. Стигаше й толкова. Трябваше да излезе и да се разтъпче, иначе щеше да полудее. Взе джинсовото яке и ключа и се измъкна в коридора. Чакайки асансьора, се облече. Когато се озова извън сградата, изглеждаше също като останалите млади жени, които се разхождаха нощта по джинси и ризи.

Насочи се към „Карлтон“, спря, купи си сладолед на ъгъла на улица Канада, после пресече платното откъм страната на плажа, където имаше по-малко навалица. Седна върху наклонения бетонен парапет около еспланадата срещу хотела и започна да наблюдава хората, които влизаха и излизаха от него.

Свърши сладоледа, изяде сладката фунийка до последната трошичка и след това си изблиза ръцете. Чу шум от моторница и се обърна, за да погледне.

Голяма рива спираше на пристана на „Карлтон“.

Беше празна, с изключение на двама униформени моряка с бели тениски и дочени панталони. Единият от тях скочи на кея и завърза въжето за едно колче. След миг другият моряк се изкатери до него. Двамата застанаха безгрижно, пушеха и си говореха.

Погледът й се плъзна покрай моторницата. Яхтата на баща й беше хвърлила котва на няколкостотин метра от залива. Светлините на горната палуба, където беше забавата, блещукаха в нощта. До брега слабо достигаше музика. Тя извади цигара и я запали.

Отново се обърна към хотела. Там нищо не се случваше. Дръпна от цигарата. Една малка кола откъм Кроазет забави и спря срещу нея. Шофьорът се наведе през седалката, свали стъклото и й извика нещо.

Не чу какво й каза, но знаеше какво иска. Поклати глава презрително, изправи се и се обърна с гръб към него. В отговор шофьорът натисна клаксона и отмина, с трясък включвайки на скорост.

Импулсивно се спусна надолу по стъпалата към брега и се отправи към вълнолома. Моряците заостриха вниманието си автоматично, но като я видяха, се отпуснаха и продължиха да пушат. Гледаха я как се приближава.

Тя спря в горната част на кея и впери очи в тях. Мълчеше.

— Добър вечер — извика й високият моряк.

— Добър вечер — отговори. Разглеждаше ривата. Беше голямата, добре оборудвана с радиотелефон и стереоуредба. Не се съмняваше, че е на баща й. Той умираше за всякакви американски играчки.

— Няма ли работа тази вечер? — закачливо попита по-ниският моряк на френски.

Тя не му обърна внимание. Високият се засмя.

— Слез тук долу — каза. — Ще ти платим по десет франка за по едно бързо чукане.

Тя се втренчи в него и насмешливо запита, посочвайки към яхтата.

— Какво става? Много скъпи ли са ви момичетата там?

Високият моряк беше непоколебим.

— Двайсет франка от всеки. Това е най-многото.

Тя му се усмихна.

— За теб може и без пари, ако ме отведеш ей там.

Двамата моряци се спогледаха, а после се обърнаха към нея.

— Не можем — каза високият.

— Страхувате се да не си загубите службата ли? — присмя им се тя. — Какво толкова важно става там?

— Рожден ден на съпругата на шефа — шейх Ал Фей — обясни по-дребният.

Тя закачливо разкопча джинсовото си яке и го остави отворено. Сложи ръце под едрите си гърди и ги задържа така, че да ги видят.

— Погледнете тези цици — каза тя. — Как би ви се отразило по едно от тези сладурчета в устата?

Те поклатиха глави почти тъжно.

— Двайсет и пет франка — отсече накрая високият.

— Съжалявам — рече тя. — Бързо закопча копчетата. Понечи да ги загърби. — Изпуснахте шанса си.

— Утре — викна високият след нея. — Ела на старото пристанище. Тогава ще те вземем.

— Утре няма да съм тук.

— Почакай! — нададе възглас високият. Бързо каза на другия нещо, което тя не успя да чуе, а после се обърна към нея. — Окей. Отиваме, ще обиколим яхтата и се връщаме. Съгласна ли си?

— Съгласна. — Тя слезе долу до вълнолома, а по-високият моряк скочи в лодката. Ревът на мотора изпълни нощта. Ниският протегна ръка, за да й помогне да се качи. Тя пристъпи вътре без неговата подкрепа, отиде към задната част и седна.

Ниският моряк освободи въжето и се метна в движещата се моторница. Извъртя се към нея.

— По-добре ела напред. Тук отзад пръските ще те намокрят.

Тя му се усмихна.

— Не ме е грижа — каза. — Обичам водата.

Докато ривата набираше скорост, той дойде и се настани до нея. Пресегна се и разкопча две копчета на блузата й. Мазолестата му ръка грубо хвана гърдата й.

— Страхотни — възхити се той. — Фантастични.

— Защо бързаш толкова? — запита тя. — Има много време.

Той се наведе и впи лакомата си уста в зърното й. Зъбите му стръвно хапеха кожата й. Тя го отблъсна.

— Почакай — каза сърдито. — Като свърши пътуването.

Той я загледа, а лицето му почервеня. Тя му се усмихна нежно.

— Няма да те излъжа, не се безпокой. — Свали якето си и му го подаде. — За гаранция можеш да го държиш.

Той стоеше, държеше якето, глупаво втренчен в нея.

— Каква игра играеш?

Преди тя да отговори, радиотелефонът иззвъня. По-високият моряк го вдигна. Някакъв глас ядосано изпука. Морякът затвори и ги погледна, докато обръщаше лодката в широка дъга.

— Трябва да се върнем на пристанището — съобщи той. — Капитанът ни е ядосан. Там някакви хора чакат да ги отведем на яхтата.

— По дяволите! — възкликна ниският. Върна й якето. — Облечи се!

— Казах ти, че не биваше да го правим — рече високият.

— Мамка му! — изръмжа по-ниският.

Лайла безмълвно закопча якето. Взря се към пристанището, където някакви хора стояха, облечени в натруфени вечерни дрехи. Морякът изгаси мотора и лодката се залюля към кея.

С един скок, хванал въжето в ръка, дребният моряк се озова върху кея и го завърза. По-високият остана в моторницата.

Бяха двама мъже и две жени. С любопитство я изгледаха, докато тя излизаше от лодката, но не продумаха. Тя се изкачи на горната част на кея, преди да се извърне. Ниският моряк с пресилено внимание помагаше на дамите да се качат на ривата. Изведнъж вдигна очи към нея.

— Такъв е животът — извика му тя отгоре усмихната.

Мъжете бяха вече в моторницата, започна бавно да се отдалечава. По-високият моряк скочи в лодката и отново се обърна към Лайла. Засмя се и разпери ръце с типично галски жест на безпомощност.

Лайла тръгна по кея към брега, когато той внезапно изникна изпод сенките на вилите.

— Какво ти става? — извика той. — Да не си полудяла? Можеше да издадеш всичко!

Тя се стресна.

— Не те видях да слизаш от лодката.

— Когато отидох в апартамента и установих, че те няма — продължи Али Ясфир, — за малко да си загубя ума. Знаеш, че не биваше да излизаш от стаята.

— Доскуча ми — обясни Лайла.

— А, така значи, доскучало ти — повтори той саркастично. — Затова си излязла и щеше да се повозиш на моторницата?

Тя го гледаше.

— А защо не? — запита тя. — Кой има по-голямо право на това? Все пак тя е на баща ми.

Четири часът сутринта минаваше, когато последните гости се качиха на лодките, за да се приберат на брега. Джордана пожелаваше лека нощ на принцеса Мара и Жак, когато Юсеф прекоси палубата и стигна до Баидр, който стоеше сам.

— Да задържа ли момичетата? — запита той, сочейки към двете актриси до Винсънт.

Баидр поклати глава.

— Искате ли да остана на яхтата?

— Не. Ще ти се обадя сутринта в хотела.

— Окей. — Юсеф се усмихна. — Лека нощ.

— Лека нощ.

Когато Джордана се извърна от стълбичката, Баидр беше изчезнал. Тя бавно влезе в салона. Един стюард се приближи.

— Да направя ли нещо за мадам?

— Нищо, благодаря — отвърна тя. — Между другото, виждал ли си мистър Ал Фей?

— Вярвам, че се е прибрал в стаята си, мадам — каза стюардът и излезе от салона.

По коридора тя стигна до своята спалня. Светеше само лампата отстрани на леглото, нощницата и пеньоарът й бяха приготвени. Тя бавно се съблече. Изведнъж се почувства сломена и изтощена. Мястото на лицето, където я беше ударил, отново я заболя.

Отиде в банята, отвори шкафчето с лекарства и извади бурканче с перкодан. Налапа две таблетки и ги преглътна с вода. Погледна се в огледалото. Мислеше да свали грима си, но за това бяха необходими много усилия.

Върна се в спалнята и облече нощницата. Мушна се в леглото уморено и след като изгаси лампата, се отпусна върху възглавниците. Светлина проникваше изпод вратата на неговата стая. Той беше още буден. Спусна клепачи и болката започна да се успокоява. Беше почти заспала, когато внезапно вратата се открехна. Тя отвори очи.

Баидр застана в рамката на вратата, напълно облечен. Задълго не продума.

— Искам утре децата да са на яхтата в девет сутринта — заяви накрая.

— Добре, Баидр — каза тя. — Ще се погрижа. Ще бъде хубаво. Отдавна не сме прекарвали заедно с децата.

Гласът му беше студен и равен.

— Говорех за синовете си, а не за теб.

Тя млъкна.

— Ще се приберем в неделя.

— Дотогава не можете да отидете до Капри и да се върнете.

— Няма да ходим до Капри. В понеделник рано сутрин трябва да съм в Женева. Ще отидем само до Сен Тропе и Поркрол.

Той затвори вратата след себе си и стаята отново потъна в тъмнина. Тя погледна светещия циферблат на часовника върху нощната си масичка. Беше почти пет.

Пресегна се за цигара и я запали. Твърде късно е да заспива тук, ако трябва да доведе децата на яхтата в девет часа. Уморено запали лампата и натисна копчето, за да извика прислужницата си.

Можеше сега да се облече и да отиде във вилата. В седем часа децата щяха да са будни. Щеше да се наспи, когато заминат.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Майкъл Винсънт влезе в трапезарията на хотела. Очите му бяха подпухнали от липса на сън, а и от злоупотреба с уиски, бяха му се появили бръчки. В утринната слънчева светлина се озърна за Юсеф. Откри го на маса близо до прозореца.

Юсеф беше гладко обръснат. Очите му бяха бистри. На масата до кафето му лежеше бинокъл.

— Добро утро — усмихна се той.

— Добрутро — измърмори Винсънт, сядайки. Примигна. — Как го правите? Сигурно е било шест часът, когато си легнахте. Едва девет и половина е и свиквате съвещание.

— Когато шефът е наоколо, никой не спи — каза Юсеф. Взе бинокъла и го подаде на режисьора. — Вижте сам. Вече е навън с водни ски.

Винсънт погледна през бинокъла, нагласяйки фокуса, докато яхтата се видя ясно. Наблюдаваше как ривата плува в залива. Зад нея беше Баидр, хванал се за въже за теглене с една ръка, а с другата придържаше малко момченце, седнало на раменете му.

— Кое е момчето? — запита Винсънт.

— По-малкият син на шефа, Шамир — отговори Юсеф. — На четири години е и е кръстен на дядо си. По-големият — принц Мохамед — е на ски оттатък ривата зад баща си. Той е на десет години.

Винсънт, който следеше Баидр, не беше забелязал втората моторница. Той пренагласи бинокъла и се загледа в момчето. Десетгодишният Мохамед беше истинско копие на баща си — слаб и силен — и също се държеше за въжето с една ръка.

— Принц Мохамед ли? — запита той. — Да не би Баидр да е…

— Не — бързо отвърна Юсеф. — Баидр е първи братовчед на принц Фейяд, царуващият принц в момента. Тъй като той няма мъжка рожба, е определил синът на Баидр да наследи трона.

— Впечатляващо — отбеляза Винсънт. Свали бинокъла, тъй като келнерът се приближи до масата. — Не е ли много рано да си поръчам водка с доматен сок?

— Не и тук — Юсеф се усмихна. — Водка с доматен сок.

Келнерът кимна и изчезна. Юсеф се наведе към режисьора.

— Извинявайте, че ви обезпокоих толкова рано, но шефът се обади тази сутрин — налага се да замина с него за няколко дни, та реших, че е важно да сключим сделката.

— Смятам, че всичко беше съгласувано снощи — каза Винсънт.

Келнерът се върна с питието. Юсеф изчака той да си тръгне и Винсънт да отпие първата си глътка.

— Почти всичко — каза той меко. — Освен комисионната за агента.

— Аз нямам агент — бързо го прекъсна Винсънт. — Винаги водя преговорите сам.

— Този път имате — продължи Юсеф. — Разбирате ли, въпрос на обичай. А ние сме велик народ с обичаи.

Винсънт започваше да разбира, но искаше да го чуе от Юсеф.

— И кой е моят агент?

— Най-големият ви поклонник — рече Юсеф учтиво. — Човекът, който ви предложи за тази работа. Аз.

Винсънт замълча за миг, после пак отпи от водката. Усети как ума му се прояснява.

— Обичайните десет процента ли? — запита той.

Юсеф поклати глава, все още усмихвайки се.

— Така е според западния обичай. Според нашия е трийсет процента.

— Трийсет процента? — Тонът на Винсънт изразяваше изумление. — Това е нечувано.

— Не е нечестно, като се има предвид хонорарът за филма. Един милион долара е нечувана сума. По една случайност зная, че е пет пъти повече от онова, което сте взели за последния си филм. А вие нямаше да получите предложението, ако аз не знаех, че филмът е отдавнашна мечта на Баидр и че той би трябвало да се обърне към вас, за да осигури участието ви.

Винсънт изучаваше лицето на Юсеф. Арабинът все още се усмихваше, но очите му бяха съвсем сериозни.

— Петнайсет процента — предложи той.

— Аз имам много разходи — каза Юсеф. Разпери ръце, за да изрази съжаление. — Но вие сте мой приятел. Няма да се пазаря с вас. Двайсет и пет процента.

— Какви разходи? — полюбопитства Винсънт. — Мислех, че работите за Баидр. Той не ви ли плаща щедро?

— Достатъчно за добро съществуване. Но човек трябва да мисли за бъдещето. Имам голямо семейство, което издържам, а трябва да отделям някой и друг долар настрана.

Винсънт започна да рови из джобовете си за цигари. Юсеф го изпревари. Отвори златна табакера И я поднесе на режисьора.

— Красива табакера — отбеляза Винсънт, вземайки цигара.

Юсеф се усмихна. Постави я на масата пред режисьора.

— Ваша е.

Винсънт го зяпна от изненада. Въобще не разбираше този човек.

— Тя е от чисто злато. Не може да ми я подарявате току-така.

— Защо не? Нали я харесахте?

— Това още не е достатъчна причина — запротестира Винсънт.

— Вие имате свои закони, ние имаме наши. Да правиш подарък е един вид благословия.

Винсънт поклати глава примирително.

— Окей. Двайсет процента.

Юсеф се усмихна и протегна ръка.

— Съгласен.

Стиснаха си ръцете. Винсънт сложи цигарата в устата си, а Юсеф я запали със златна запалка „Дюпон“. Винсънт дръпна от цигарата, после се засмя.

— Не смея да се възхитя от запалката ви, иначе и нея ще ми подарите.

Юсеф се усмихна.

— Бързо свиквате с нашите обичаи.

— Налага ми се — отговори Винсънт, — ако ще снимам този филм.

— Съвсем вярно — отбеляза сериозно Юсеф. — Ще работим много тясно по филма и когато бъде готов, смятам, че ще успея да ви покажа как двамата можем да натрупаме доста пари.

Винсънт вдигна чашата си и отпи.

— По какъв начин? — запита.

— Сумите, които ще ви поискат да платите за обслужване и за материали, ще бъдат много по-големи, отколкото ако ги поискат от мен — каза Юсеф. — Заедно ние ще спестим на шефа много пари, а в същото време ще открием разумни облаги за усърдието си.

— Ще го запомня — каза Винсънт. — Вероятно ще ви се обаждам доста често.

— На ваше разположение съм.

Винсънт хвърли поглед през масата.

— Кога смятате, че договорът ще е готов за подпис?

— След около седмица. Ще го съставят в Лос Анжелис, а ние тук ще го получим по телекса.

— Защо в Лос Анжелис? В Париж няма ли добри адвокати?

— Естествено, че има, но вие трябва да разберете шефа. Той винаги иска най-доброто. А най-добрите филмови адвокати са в Холивуд. — Погледна часовника си. — Трябва да тръгвам — каза. — Закъснявам. Шефът иска да взема момичетата и да ги заведа на яхтата.

Винсънт се изправи заедно с него. Беше озадачен.

— Момичетата ли? А мисис Ал Фей няма ли да се възпротиви?

— Мисис Ал Фей реши да остане във вилата, за да даде на шефа възможност да прекара повече време със синовете си.

Стиснаха си ръцете и Юсеф излезе във фоайето. Колко много имаше да учи за тези хора. Не бяха така семпли както изглеждаха на пръв поглед. Келнерът дойде и той си поръча още една водка с доматен сок. Би могъл да започне деня както трябва.

Когато излезе от ресторанта, актрисите и Патрик чакаха във фоайето с багажа си. Юсеф нареди на Ели хората му да занесат багажа до кея и да го предадат на борда на ривата.

— Вие вървете напред — каза им той. — Ще ви настигна след минутка. Трябва да се обадя по телефона.

Изкачи се на малката площадка с телефоните и набра номера на Жак в „Мартинез“. Телефонът звъня десет пъти, докато се обади сънлив глас.

— Аз съм, Юсеф — рече. — Събудих ли те?

— Да — гласът на Жак беше кисел.

— Шефът ме накара да отида с него на яхтата за няколко дни. Тръгвам сега. Исках да зная дали стана работата с нея.

— Тя трябва да ми се обади.

— Мислиш ли, че ще се обади?

— Не знам. Не беше трудно да я накарам да ме изцеди.

— Тогава ще ти се обади — доволен каза Юсеф. — Първата стъпка, за да го пъхнеш между краката й, е да го сложиш в ръцете й.

— Кога ще се върнеш? — запита Жак.

— В неделя вечер. Шефът заминава за Женева през нощта. Ако дотогава не ти се е обадила, аз ще дам вечеря в чест на американския режисьор и пак ще я видиш.

— Няма да има нужда да идвам отново с принцеса Мара, нали? — попита Жак. — Не мога да понасям тази жена.

— Не. Този път ще дойдеш сам. — Юсеф излезе от кабината и връчи на телефонистката няколко франка бакшиш. Потърси табакерата в джоба си, после си спомни, че я подари. Изруга се, след това се усмихна, докато слизаше по стъпалата към улицата. Сделката не беше лоша. Тристадоларовата табакера му спечели последните пет процента. А петдесет хиляди долара не е сума за пренебрегване.

Тя стоеше до прозореца и гледаше морето, когато той влезе в стаята й.

— Готов ли е багажът? — запита той.

— Да — отговори тя, без да се обръща към него.

— Яхтата на баща ми отплува.

Той се приближи до прозореца и надзърна. Яхтата се обръщаше и се отправяше в открито море по посока на Естерел. Небето и водата бяха в един и същ син цвят, а слънцето светеше ярко.

— Днес ще бъде топло — отбеляза той. Тя не го погледна.

— Той караше водни ски със синовете си.

— С братята ти ли?

В гласа й имаше злоба.

— Те не са ми братя! Негови синове са. — Извърна се обратно към стаята. — Някой ден ще го разбере.

Али Ясфир мълчеше и я гледаше как прекосява стаята и потъва във фотьойла до леглото. Тя запали цигара. Не можеше да проумее колко много прилича на баща си. Слабото силно тяло не беше на майка й. Както повечето арабки, майка й беше пълна.

— Спомням си, че когато бях малка, той ни взимаше със сестра ми и карахме водни ски с него. Беше много добър и за нас беше голямо удоволствие. А след като се разведе с майка ми — нищо. Дори не е дошъл да ни види. Изхвърли ни като стари обувки.

Независимо от всичко Али откри, че защитава Баидр.

— Баща ти имаше нужда от синове. А майка ти не беше в състояние да му роди повече деца.

— Всички мъже сте еднакви. Може би някой ден ще разберете, че ние не сме просто същества, създадени за ваше удобство — каза Лайла презрително. — Дори сега жените работят повече за каузата отколкото мъжете.

По този въпрос той не искаше да спори с нея. Не беше негова работа. Трябваше да я заведе в Бейрут и оттам в планините — в тренировъчния лагер. Там щеше да спори колкото си иска. Натисна копчето за носача.

— С кой самолет ще летим? — запита тя.

— До Рим с Ер Франс, а после — с МЕА до Бейрут.

— Колко неприятно — каза тя. Изправи се, отиде до прозореца и се взря навън. — Чудя се какво ли ще си помисли баща ми, ако разбере, че съм била тук?

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Баидр погледна ръчния си часовник.

— Имаме четири часа, докато отворят борсата в Ню Йорк — каза той.

— Така че нямаме достатъчно време да рефинансираме десет милиона лири стерлинги, мосю Ал Фей — отбеляза швейцарският банкер Брьон.

— А е твърде късно, за да анулираме поръчките.

Джон Стърлинг-Джоунс — британският му съдружник кимна в знак на съгласие.

— Няма да е възможно. Предлагам да преосмислите положението си, мистър Ал Фей.

Дик Каридж наблюдаваше шефа си от далечния ъгъл на стаята. Баидр не промени израза на лицето си, макар че знаеше какво му предлага британският банкер. Съвсем лесно беше да вдигне телефона и да съобщи на Абу Саад, че е съгласен с новото им предложение. Но направеше ли го, те щяха да имат власт над него. А той нямаше намерение да го позволи. Не и след всичките години, за които бе изградил независимостта си. Сега никой не можеше да го купи. Дори неговият царуващ принц.

— Решението ми остава непроменено, мистър Стърлинг-Джоунс — каза тихо Баидр. — Нямам намерение да влизам в оръжейния бизнес. Ако желаех, щях да го сторя преди години.

Англичанинът не отговори. Баидр се обърна към швейцареца.

— Колко мога да покрия оттук? — запита той. Швейцарецът погледна към бюрото си.

— Имате свободен балансов кредит от пет милиона лири, мистър Ал Фей.

— А заемен кредит?

— При сегашните обстоятелства ли? — запита швейцарецът.

Баидр кимна.

— Никакъв — осведоми го той. — Освен ако не промените решението си. Тогава, естествено, ще можете да теглите всякакви суми каквито поискате.

Баидр се усмихна. Банкерите винаги са едни и същи.

— Ако желаех, нямаше да се нуждая от вашите пари, мосю Брьон. — Той бръкна в джоба си и извади чекова книжка: — Бихте ли ми услужили с писалката?

— Разбира се, мистър Фай. — Швейцарецът му я подаде с претенциозен жест.

Баидр опря книжката в ъгъла на бюрото и бързо попълни чек. Подаде го на банкера обратно с писалката.

Банкерът взе чека.

— Мосю Ал Фей, — каза той изненадано, — ако изплатим този чек за пет милиона долара, сметката ви ще се изпразни.

Баидр се изправи.

— Точно така, мосю Брьон. Можете да я закриете. До един час ще чакам в хотела си копие от трансферното авизо до банката ми в Ню Йорк. — Той тръгна към вратата. — До обяд ще получите и инструкции за това как да разполагате със сметките на другите гаранти, които са под мой контрол. Надявам се, че ще отделите същото внимание на закриването на тези сметки, каквото отделихте при отварянето им.

— Мосю Ал Фей! — Гласът на банкера се извиси до писък. — Никой никога не е теглил от банката четирийсет милиона лири в един ден.

— Сега някой ги изтегли — Баидр се усмихна и направи знак на Каридж, който го последва през вратата. Поеха към улицата.

Почти бяха стигнали изхода, когато Стърлинг-Джоунс ги настигна.

— Мистър Ал Фей!

Баидр се извърна да го погледне.

— Да, мистър Стърлинг-Джоунс?

В бързината си англичанинът започна да заеква.

— Мосю Брьон и аз преразгледахме положението ви. Какви банкери сме, ако не отпуснем заем на един толкова стар и ценен клиент? Ще имате заема от пет милиона лири.

— Десет милиона. Не виждам причина да харча от собствените си пари.

Англичанинът се вторачи в него за момент, но после, кимна.

— Десет милиона лири.

— Много добре, мистър Стърлинг-Джоунс. — Обърна се към Дик: — Ти се върни с мистър Стърлинг-Джоунс и прибери чека, който току-що им дадох. Аз отивам на събранието на „Арамко“, ще ме намериш там.

— Да, сър.

Баидр кимна учтиво на банкера и без да се сбогува, излезе на тротоара, където го чакаше лимузината. Шофьорът скочи от мястото си, за да му отвори вратата.

Баидр се разположи на удобната седалка и въздъхна с облекчение. Банкерите не знаеха, че всичко беше блъф. Нямаше начин да закрие сметките на попечителите, без да има съгласието на шефовете. Но чекът за пет милиона долара ги накара да забравят тази подробност.

Той запали цигара. Утре това вече нямаше да има значение. Банката „Чейс Манхатън“ в Ню Йорк щеше да му даде седемдесет процента от пазарната стойност на основния капитал като допълнителна гаранция. Той щеше да върне тази сума на швейцарската банка, тъй като лихвеният процент на нюйоркската банка беше по-нисък. Така стоковата му наличност ще възлезе само на три милиона лири и ако се окаже необходимо, ще покрие сумата от собствената си сметка.

Всъщност положението не беше чак толкова лошо. Може би дължеше едно благодарствено писмо на Али Ясфир. Поради оттеглянето на поддръжката им, той приключи като акционер, който държи контролния пакет от акции на една малка банка в Ла Джола в Калифорния, на една застрахователна компания със седалище в Ричмънд в щата Вирджиния и на една финансова компания за жилищни заеми с четирийсет клона във Флорида. Само трите компании притежаваха авоари, от които поне двайсет милиона в брой с годишна лихва от десет милиона долара, след като бъдеха обложени с данъци.

Внезапно реши да не ходи на събранието на „Арамко“. Нямаше какво да прави там. Производствените и продажбени квоти за годината бяха изпълнени. Вместо това той нареди на шофьора си да го върне обратно в хотел „Президент Уилсън“, където държеше апартамент.

Вдигна телефона и позвъни в „Арамко“, извини се, че отменя съвещанието в последния момент и помоли щом Каридж се появи, да го изпратят в хотела. После се обади на пилота си на летището и му нареди да се приготви незабавно за излитане към Щатите.

Влезе в спалнята, съблече сакото си и се опъна на леглото. Почти незабавно от малката си стаичка зад тази на Баидр се появи Джабир.

— Господарят ще желае ли вана?

— Не, благодаря. Искам само да полежа тук и да помисля.

— Да, господарю. — Джабир се обърна, за да си тръгне.

Баидр го извика отново.

— Къде е момичето? — Почти беше забравил, че бе довел Сюзан, дребната червенокоса френска актриса, която Юсеф му представи в Кан.

— Тя излезе по магазините, господарю — отговори Джабир. — Каза, че ще се върне скоро.

— Добре. Внимавай никой да не ме безпокой поне един час.

— Да, господарю. Да дръпна ли завесите?

— Хубава идея. — Когато слугата се оттегли, Баидр затвори очи. Трябваше да свърши толкова много неща, толкова много да мисли, а времето му беше изключително малко. Трудно му бе да повярва, че тъкмо вчера следобед кара водни ски заедно със синовете си.

Прекара целият ден с момчетата. Ходиха по плажове, търсиха миди, каквито не намериха, наеха водни колела в Сен Тропе, спускаха се с шнорхели в Поркрол, направиха си пикник на остров Левант. След като вечеряха, гледаха филмчета на Уолт Дисни, които той пазеше за тях във филмотеката на яхтата. Там имаше и други филми, но те не бяха за деца.

Едва в събота вечер по обратния път към Кан той осъзна нещо, което го безпокоеше.

Бяха в салона и гледаха „Снежанка и седемте джуджета“, когато това му хрумна. Той огледа напрегнатите им лица, които следяха филма. Вдигна ръка, даде знак на стюарда, който играеше ролята и на прожекционист. Филмът спря и лампите в салона светнаха.

Момчетата обърнаха очи към него.

— Още не е време за лягане, татко — каза Мохамед.

— Не, не е — отвърна той на арабски. — Сега ми дойде мисълта, че бяхме много заети, прекарахме си хубаво, а нямахме време да поговорим.

— Добре, татко — съгласи се момчето. — За какво ще си говорим?

Баидр го изгледа. Мохамед му бе отговорил на английски.

— Хайде да си говорим на арабски — каза им той с мила усмивка.

В погледа на момчето пролича някакво неудобство, но то кимна.

— Да, баба — отговори то на арабски. Баидр се обърна към малкия си син.

— Съгласен ли си, Шамир?

Малкият кимна, но не каза нищо.

— Изучавате ли Корана? — запита той. И двамата потвърдиха.

— Стигнахте ли вече до предсказанията?

Отново безмълвно кимнаха.

— И какво научихте? — запита ги той.

— Научих, че има само един Бог — смънка по-голямото момче. — И че Мохамед е Неговият пророк. — От отговора на детето Баидр разбра, че то е забравило уроците си.

Отстъпчиво той се извърна към Шамир.

— А ти какво научи?

— Същото — бързо отговори малкият на английски.

— Смятах, че ще си говорим на арабски — каза меко той.

Малкият го погледна в очите.

— Трудно е, татко.

Баидр замълча. Шамир придоби угрижен вид.

— Нали не ми се сърдиш, татко? Знам думите на френски — не е ли същото?

— Не ти се сърдя, Шамир — каза той нежно. — Много добре.

Малкият се усмихна.

— Тогава може ли да си догледаме филма?

Той кимна и даде знак на стюарда. Лампите в салона изгаснаха и на екрана отново се появи картината. След няколко минути те пак се зареяха в приключенията на Снежанка. Но очите на Мохамед се насълзиха.

Той привлече детето до себе си.

— Какво има, сине мой? — запита той на арабски.

За миг момчето го погледна в лицето и сълзи се стекоха по бузите му. Опита се да заглуши хълцанията си.

Баидр се почувства безпомощен.

— Кажи ми, сине.

— Татко, аз говоря толкова лошо — каза момчето на арабски със силен английски акцент. — Усещам, че се срамуваш от мен.

— Никога няма да се срамувам от теб, момчето ми — каза, държейки детето до себе си. — Напротив, много се гордея.

Момчето се усмихна през сълзи.

— Наистина ли, татко?

— Наистина, сине мой. Хайде сега, гледай си филма.

След като децата си легнаха, той стоя дълго в затъмнения салон. В стаята влязоха Юсеф и двете французойки. Юсеф запали лампите, преди да разбере, че Баидр е там.

— Съжалявам, шефе, — извини се той. — Не знаех, че сте тук.

— Няма нищо — каза Баидр, изправяйки се. — Бях тръгнал към стаята си да се преоблека. — През главата му мина някаква мисъл. — Ти беше ли тук, когато Джордана и децата пристигнаха от Бейрут? — запита той на арабски.

— Преведох ги през митницата.

— Учителят им по арабски беше ли с тях? Юсеф се замисли за момент.

— Като че не. Май беше само гувернантката.

— Защо ли Джордана не го е довела?

— Не зная, шефе. Тя никога не споделя с мене.

Лицето на Баидр беше невъзмутимо.

— Освен това Джордана и аз нямаме много възможности да разговаряме. Тя винаги е заета. Тук има толкова забавления.

— Предполагам. Сутринта ми напомни да телеграфирам в Бейрут. Искам баща ми да изпрати учител със следващия самолет.

— Да, шефе.

Баидр тръгна към стаята си.

— Добре ли е да вечеряме в „Мускарден“ в Сен Тропе? — запита Юсеф.

— В „Мускарден“ — чудесно. — Баидр пое по коридора към стаята си. Остави всичко в ръцете на Юсеф. „Мускарден“ е най-хубавият ресторант в Сен Тропе, а Юсеф не се задоволяваше с нищо по-долу от най-доброто.

На следващата сутрин, преди да излети самолетът му за Женева, Баидр се обади на Джордана от летището.

— Какво стана с учителя по арабски? — запита той. — Мислех, че е дошъл с вас.

— Беше болен и нямаше време да потърся друг.

— Нямало време ли? — запита той саркастично. — Можеше да се обадиш на баща ми. Той щеше да намери и да го изпрати незабавно.

— Не смятах, че е важно. Все пак те са в лятна ваканция. Не би трябвало да учат.

Гласът му охладня от гняв.

— Не е важно ли? Кое ти дава правото да решаваш кое е важно и кое не е? Даваш ли си сметка, че Мохамед ще управлява четири милиона араби, а дори не може да говори на собствения си език?

Тя не отговори.

— Осъзнавам, че съм оставил твърде много неща в твоите ръце — заяви той. — Телеграфирах на баща си да изпрати учител и след като се върнат през есента, ще отидат да живеят в дома на родителите ми. Сигурно там ще бъдат възпитани както трябва.

За момент тя замълча. Когато проговори, в гласа й се чувстваше обида.

— А с мен? — запита. — Какви са ти плановете за мен?

— Никакви — отвърна рязко той. — Прави каквото искаш, по дяволите. Когато имам нужда от теб, ще те уведомя.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Джордана беше пияна, в живота не й се беше случвало да се напива така. Беше в особеното пиянско приповдигнато състояние, което се случва след дълбока депресия, състояние, което й позволяваше да се гледа отстрани, като че ли излизаше от тялото си. Беше много весела, много чаровна, остроумна и блестяща едновременно.

След като Баидр й се обади сутринта, настроението й се развали. Двете същества, които тя искрено обичаше на тоя свят, бяха двамата й сина. Някога смяташе, че и Баидр така е обичала. Но сега не знаеше какво да мисли за него. Вероятно защото не беше наясно какви са чувствата му към нея.

За първи път се зарадва от поканата на Юсеф. Не харесваше Юсеф, нито пък който и да било от редовните му раболепни служители или пък временните му сводници. Не разбираше необходимостта на Баидр да се обгражда от подобни мъже, когато само ако щракнеше с пръсти, щеше да получи всяка жена, която пожелаеше. За нея той все още беше най-вълнуващият и привлекателен мъж, когото беше срещала.

Когато Юсеф й обясни, че дава скромна вечеря в чест на Майкъл Винсънт — човекът, който щеше да режисира филма на Баидр „Пратеникът“, тя се съгласи, че ще се постъпи добре, ако играе ролята на домакиня. Особено след като Юсеф й намекна, че Баидр ще бъде много доволен от тази й проява.

Скромната вечеря на Юсеф беше за двайсет души в „Ла Бон Оберж“ насред пътя между Кан и Ница. Като домакиня тя седеше начело на масата, а Винсънт — почетният гост — от дясната й страна. Юсеф беше от лявата. След като Баидр не присъстваше, мястото на отсрещния край на масата остана знаменателно празно. По средата между две хубави жени се бе разположил Жак — русото жиголо, което принцеса Мара й представи вечерта на рождения й ден. Без да иска, тя се чудеше с коя ли от двете е.

Вечерята, поръчана от Юсеф, беше изключителна. Непрекъснато сервираха бутилки „Дом Периньон“. Още от първата глътка тя усети, че виното ще я хване. Но тази вечер не я беше грижа. Майкъл Винсънт беше блестящ мъж, макар че не пиеше друго освен уиски, но беше американец, с когото си разказваха вицове, които никой от присъстващите на масата не би схванал докрай.

Насред вечерята тя установи, че Жак непрекъснато я следи. Всеки път, щом се взреше в сътрапезниците си, очите му се опитваха да уловят погледа й. Но седяха твърде далеч един от друг, за да влязат в разговор.

Юсеф предложи след вечерята да отидат на дискотека, за да се забавляват. Тогава тя вече беше достатъчно пийнала и си помисли, че идеята е прекрасна. Обожаваше танците. Пиеха уиски почти час, когато вдигна поглед и съзря Жак, изправен пред нея.

Той се поклони почти официално.

— Може ли да танцуваме?

Тя се заслуша в музиката, бурно парче на Ролинг Стоунс. Погледна Винсънт.

— Извинете ме — каза.

Той кимна и се обърна да говори с Юсеф, седнал от другата му страна. Тя затанцува още преди да стигне до дансинга.

Жак се обърна с лице към нея и започна да танцува. За миг тя го изгледа критично. Действително рокът не беше в стила на французите. Танцуваше със сковани бедни движения, които у французин минаваха за студени. По-добре би сторил, ако се придържаше само към балните танци. Но скоро забрави за него и потъна в собствения си ритъм. Гласът му се извиси над музиката.

— Казахте, че ще ми се обадите. Тя вдигна очи към него.

— Така ли?

— Да.

— Не си спомням — призна. Наистина не помнеше.

— Лъжете — рече той обвинително.

Без да продума, тя се врътна и тръгна към масата. Той я хвана за ръката и я дръпна назад.

— Простете — заяви искрено. — Моля ви танцувайте с мен. — Тя се втренчи в него за миг, а след това се остави той да я отведе обратно на дансинга. Музиката се смени от рок на балада. Той я прегърна и притисна здраво към себе си.

— През последните три дни не бях в състояние нито да ям, нито да спя — довери й той.

Тя беше сдържана.

— Нямам нужда от жиголо.

— Аз би трябвало да зная по-добре от всички — каза той. — Такава красавица като вас. Искам ви за себе си.

Тя го изгледа скептично. Той я притисна, за да почувства колко е твърд.

— Усещате ли колко много ви искам? — запита. Тя затвори очи и отпусна глава на рамото му.

Позволи си да изпита удоволствие от натиска му. Алкохолното замайване прие оптимистичен оттенък. Може би той все пак казваше истината.

Това, което не успя да забележи, беше усмивката, която си размениха Жак и Юсеф.

Грубата памучна материя в цвят каки на безформената униформа, състояща се от риза и панталон, дращеше кожата й, докато вървеше след петте други нови жени към помещението на командващия офицер. Коравите кожени ботуши тропаха тежко по дървения под. Жълтата светлина на газените лампи хвърляше мъждиви отблясъци в стаята.

Командващият офицер седеше до масата в далечния край на стаята, от двете й страни се бяха разположили униформени войници. Тя изучаваше някакъв лист върху масата и не вдигна поглед, докато те не спряха пред нея.

— Мирно! — изръмжа сержантът.

— Ан-наср! Победа! — извикаха те, както ги учеха от първата вечер още щом пристигнаха преди няколко дни.

Когато изпъна раменете си назад, Лайла почувства как сутиенът здраво притисна гърдите й. Сутиенът също беше ушит от груб памучен плат. Тя гледаше право напред.

Командващият офицер бавно се изправи. Лайла забеляза, че пагоните на блузата й имаха звезди, равнозначни на чин полковник. Жената ги огледа за малко, а после с изненадващо силен глас внезапно извика:

— Идбах ал-баду!

— Убий врага! — изкрещяха в отговор.

Тя кимна, а на устните й се появи сянка на усмивка на одобрение.

— Свободно — обяви с по-нормален тон.

Грубият памучен плат зашумя, когато жените заеха по-непринудена стойка. Командващият офицер заобиколи бюрото и застана пред него.

— От името на Братството на палестинските борци за свобода ви приветствам с включването ви в нашата свещена война. В борбата, с която ще освободим нашите народи от оковите на Израел и от робството на империализма. Сигурна съм, че всяка от вас е направила много жертви, за да дойде тук, отделила се е от любимите си, отлъчила се е от всички близки, но аз мога да ви обещая едно. В края на борбата е свободата, която е по-велика от всичко. По тази причина вашата борба едва започва. Вие сте призвани да правите още по-големи жертви. Може да се наложи да отдадете честта, тялото си, дори живота си, за да спечелим свободата, към която се стремим. Тъй като ние ще победим.

Тук ще се научите на много неща. Да боравите с оръжия. С картечници, с пистолети, с ножове. Да правите бомби — малки и големи. Да убивате с голи ръце. Да се биете. След като знаете всичко това, заедно с нашите мъже ще можем да пометем ционистите обратно в морето и да възстановим земята на нейния истински собственик — нашият народ.

Всяка от вас вече е дала свещената клетва за вярност към каузата. От този момент нататък ще забравите истинските си имена и никога повече няма да ги използвате в този лагер. Ще отговаряте само на бойните имена, които са ви определени, и в случай, че непредвидено попаднете в плен, няма да издадете имената на другарите си. Отсега нататък единствената ви вярност ще бъде към вашата кауза и към братята ви по оръжие.

Командващият офицер спря за миг. Жените мълчаха и внимателно поглъщаха думите й.

— Следващите три месеца ще бъдат най-трудните за вас. Но накрая ще бъдете в състояние да поемете напред и да заемете място до Фатма Бернауи, Мириам Шакашир, Айда Иса и Лайла Халед, други жени като нас, които доказаха, че са равни на братята си в борбата.

Тя заобиколи масата и отново застана между двамата мъже.

— Желая ви късмет.

— Мирно! — излая сержантът.

— Ан-наср — извикаха те, изпъвайки се.

— Идбах ал-баду! — нададе вик командващият офицер.

— Идбах ал-баду! — изкряскаха в отговор. Командващият офицер отдаде чест.

— Свободно.

Без ред те последваха сержанта навън в нощта.

— Хайде в помещенията си, момичета — каза сухо той. — Утре денят ви започва в пет сутринта.

Той се обърна и тръгна към мъжката част на лагера, а те се отправиха към своята малка сграда. Лайла се приближи до високата млада жена, която спеше на съседното до нейното легло.

— Не беше ли прекрасна командващата? — запита Лайла. — За пръв път разбирам, че животът ми има смисъл.

Жената я изгледа така, сякаш идваше от друга планета.

— Радвам се, че така мислиш — каза тя с вулгарно звучащ глас. — Дойдох тук единствено, за да съм близо до моя приятел. Но не мога дори да приближа до него и вече толкова съм се настроила, че няма да се изненадам, ако тази вечер се намеря в леглото ти и изближа путката ти.

На десет хиляди метра над Атлантическия океан в тъмносиньото небе, осеяно със звезди, Баидр спеше, докато самолетът му се надпреварваше с времето по пътя си към Ню Йорк. Изведнъж той се сепна и се събуди. Седна в леглото с очи, пълни със сълзи.

Избърса ги с пръсти, протегна ръка, взе цигара и я запали. Май че беше лош сън. Но имаше предчувствие за нещо лошо, някакъв особен предусет легна на сърцето му.

Момичето до него се размърда.

— Какво има, скъпи? — запита тя сънено.

— Нищо — каза той. — Спи.

Тя замълча и след малко бръмченето на моторите го унесе. Изгаси цигарата и отново заспа.

НЯКЪДЕ ДРУГАДЕ:
Юни 1978 година

Черната лимузина кадилак с дипломатически номер спря пред административната сграда и от нея излязоха трима души — двама в цивилни дрехи и един полковник от американската армия. Заизкачваха стъпалата пред зданието. Израелските войници, охраняващи входа, застанаха мирно за почест. Полковникът ги поздрави и тримата влязоха.

Генералщабният старши сержант на рецепцията се изправи и отдаде чест. Полковникът му отговори. Сержантът се усмихна.

— Нали знаете къде да отидете, полковник? — По-скоро беше твърдение, отколкото въпрос.

Кимайки, полковникът отвърна на усмивката.

— Тук съм идвал и преди, сержант. — Обърна се към другите двама. — Бихте ли ме последвали…

Поведе ги по коридора към асансьора и натисна копчето. Вратите тихо се разтвориха и те влязоха. Той докосна едно копче на таблото и асансьорът започна да слиза. На шестото ниво под земята спря и вратите отново се разтвориха.

Полковникът ги поведе към друга приемна, където седеше друг генералщабен старши сержант. Той обаче не се изправи. Огледа ги, а после сведе очи към списъка върху бюрото си.

— Моля, господа, представете се.

Полковникът заговори пръв.

— Алфред Р. Уейгрин — полковник от американската армия.

Цивилният с едноредния костюм:

— Робърт Л. Харис — от Държавния департамент на Съединените Щати.

Мъжът със смачканото спортно яке:

— Сам Смит — от американска компания за водопроводни части.

Сержантът дори и не понечи да се усмихне при това абсурдно прикритие на агент на ЦРУ. Той отметна имената върху листа и даде на всекиго по една жълта пластмасова лична карта, които те закачиха на ревера си. Натисна сигнално копче върху бюрото си и един ефрейтор се появи на вратата отдясно.

— Моля, придружете господата до конферентна зала А.

Залата за конференции А се намираше в края на дългия тесен сив коридор и се охраняваше от двама войници и пропуск с още един сержант. Ефрейторът спря пред бюрото, докато сержантът проверяваше пластмасовите им лични карти, после натисна едно копче, а то отвори електронно задвижваните врати. Посетителите влязоха в залата, а вратите автоматично се затвориха зад тях.

В залата вече имаше деветима души, само двама от които носеха униформи на израелската армия — единият беше бригаден генерал, а другият — полковник. Бригадният генерал пристъпи напред с протегната ръка.

— Алфред, колко е хубаво, че отново се срещаме.

Американецът се усмихна и стисна ръката му.

— Радвам се, че те виждам, Лев. Да ви представя Боб Харис от Департамента и Сам Смит. Господа, генерал Ежнев.

Размениха си ръкостискания. Генералът ги представи на всички и след това посочи към голямата кръгла маса в далечния край на обширната конферентна зала.

— Да седнем, господа.

Картички с напечатани на тях имена посочваха местата им и когато всички седнаха, около масата остана един празен стол. Падаше се от лявата страна на израелския генерал и тъй като той беше офицерът с най-висок ранг, това означаваше, че свободното място е за негов началник. Американците погледнаха с любопитство към картончето с името, но се въздържаха от коментар. Генерал Ежнев улови погледите им.

— Съжалявам за закъснението, господа, но ми съобщиха, че генерал Бен Езра е на път за насам. Задържало го е улично задръстване, очаквам го да пристигне всеки момент.

— Бен Езра ли? — прошепна Харис на полковника. — Никога не съм го чувал.

Военният се усмихна.

— Страхувам се, че той се изявяваше малко преди твоето време, Боб. Пустинният лъв е почти легендарна личност. Честно казано, мислех, че отдавна е починал.

Генерал Ежнев дочу края на забележката.

— Вашият Макартър ли беше казал: „Старите войници никога не умират, те просто изчезват“? Бен Езра доказва колко е погрешна тази мисъл. Той отказва да умре, както и да изчезне.

— Трябва вече да е около седемдесетте — обади се човекът на ЦРУ. — Последното, което научихме за него, е че след войната през шейсет и седма, се е оттеглил в кибуц.

— Той е на седемдесет и четири години — каза евреинът. — А що се отнася до кибуца, няма начин да разберем колко време прекарва там. Омагьосал е целия кибуц. Дори и децата няма да го издадат. Никога не знаем дали е там или не.

— Струва ми се, че ако искахте да сте в течение какво възнамерява да прави, щяхте да го държите в Тел Авив — рече Харис.

— Би било неудобно — каза усмихнат Ежнев. — Пустинният лъв никога не се е славил с такта си. Може би вашият президент все още си спомня коментара му, когато през петдесет и шеста Айзенхауер спря нахлуването на британци и французи до Суецкия канал. Известно ви е, че беше планирал операцията за британците.

— Не знаех — обади се Харис. — Но защо е трябвало президентът да се сърди? По онова време той не беше президент.

— Беше вицепрезидент, а Бен Езра напълно открито обяви подкрепата си към известни арабски елементи, които държеше отговорни за решението на Айзенхауер. Бен Езра отиде дотам, че посъветва британците да предадат на Айзенхауер да си гледа собствените дела. Страхувам се, че езикът му не беше твърде дипломатичен. След като се създаде това неловко положение, Бен Гурион нямаше друг избор, освен да приеме оставката му. Тъкмо тогава той отиде в Синай да живее в кибуц.

— Споменахте, че се е оттеглил на шейсет и седем години? — запита Харис.

— Да. Но неофициално. А това се оказа още едно затруднение. Той не искаше да спираме действията, докато не стигне до Кайро и не получи пълна капитулация. Неговото разузнаване, твърдеше той, било способно да докаже, че ако сега не го сторим, след седем години ще се наложи да повторим същата операция.

— Какво го кара да смята, че неговите източници са по-добри от нашите собствени? — попита мъжът от ЦРУ.

— Майка му е арабка и все още някои твърдят, че той е повече арабин, отколкото евреин. Във всеки случай живее сред хиляди араби там и колкото и да е странно, те, изглежда, му вярват и ходят при него, за да търсят справедливост. Арабите го наричат Имам, което ще рече свят човек, живеещ според свещените закони. Сам преминава границите спокойно и безнаказано.

— Бил ли е женен? — запита Харис.

— Два пъти — отговори генерал Ежнев. — Веднъж като съвсем млад. Първата му жена починала в пустинята при раждането на дете, което също умряло, докато се опитвали да се промъкнат през британските линии в Палестина. Вторият път, след като се оттегли. Ожени се за арабка и доколкото зная, тя е жива и обитава кибуца заедно с него. Нямат деца.

— Тогава идването му тук означава ли, че вие очаквате някакви неприятности? — запита полковник Уейгрин.

Израелецът вдигна рамене.

— Ние, евреите, винаги очакваме неприятности. Особено, когато се случват неща, които не разбираме.

— Като? — поинтересува се Харис.

— Тъкмо затова сме се събрали — обясни Ежнев. — Нека да почакаме Бен Езра. След двумесечно пълно мълчание сега се появява за пръв път и поиска да се съберем.

В гласа на Харис се усещаше известно високомерие.

— И старецът го постига, просто ей така?

— Не съвсем. Първо е трябвало да убеди Дайян, че знае нещо. След това Дайян е отишъл при министър-председателката. Тъкмо тя даде разрешение за събранието.

— Човек би помислил, че след като е толкова настоятелен, поне би бил точен — отбеляза Харис.

— Той е възрастен човек — каза извинително Ежнев. — Освен това държи да използва собствената си кола — един стар фолксваген, който непрекъснато се поврежда. Не иска да вземе някоя от нашите. Ако не бях оставил специално нареждане отвън, сигурен съм, че нямаше да го пуснат дори на паркинга. — Телефонът пред него иззвъня. Той вдигна слушалката, кимна и я остави обратно. — Генералът е на път за насам, господа.

Електронно задвижваните врати се отвориха безшумно и всички глави се обърнаха. Мъжът, който стоеше там, беше висок над метър и осемдесет, облечен в прашна, набита с пясък бедуинска роба. Бялата коса и бялата брада, които закриваха сбръчканото му, потъмняло от слънцето лице го правеха да изглежда по-скоро арабин отколкото евреин. Само поразително тъмносините му очи изключваха арабски произход. Той се отправи към генерал Ежнев с твърда и горда походка. Гласът му беше дрезгав, като че разяден от времето и пясъка на пустинята.

— Лев — каза той, протягайки ръка.

— Генерале — отговори Лев Ежнев, изправяйки се на крака. Стиснаха си ръцете. — Господа, позволете да ви представя генерал Бен Езра. — След това го запозна с всеки в посока, обратна на часовниковата стрелка, започвайки със седящия отдясно на стареца.

Бен Езра се взираше право в очите на всекиго и повтаряше името си. Когато приключи представянето, всички седнаха.

Ежнев се обърна към възрастния човек.

— Това е ваше събрание, генерале.

— Благодаря. — Старецът говореше английски без акцент. — Допускам, че сте известени за строежите на египтяните по протежение на Суецкия канал и на Голанските възвишения от сирийците. Както предполагам, известно ви е и новото въоръжение, които пристига във все по-големи количества от Русия и Китай. Вероятно си давате сметка, че ако доставките продължават с тази скорост, съвсем скоро те ще постигнат военен паритет и може би нападателен потенциал по-голям от нашия собствен.

— Вярно — съгласи се Ежнев. — Наясно сме по въпроса.

— Сигурен съм, че сте осведомени и за големия приток от северокорейски пилоти на изтребители и бомбардировачи.

— Да — каза Ежнев. — Но ние знаем и че умерените отправят тежки критики към Садат относно руското влияние.

Бен Езра кимна.

— Не бива да позволяваме да ни приспива фалшиво чувство на сигурност. За първи път те изграждат една способна военна машина. А това е нещо, което човек не предприема, ако няма намерение да го използва.

— Съгласен — потвърди Ежнев. — Но може да мине година и половина, преди да се подготвят.

— Не — възрази му Бен Езра. — Те са готови сега. Възможно е да ни нападнат всеки момент.

— Тогава какво чакат? — тонът на Ежнев беше учтив, но в него се долавяше и нотка на нетърпение. — Досега не ни каза нищо, което да не знаем.

Бен Езра остана невъзмутим.

— Този път не можем да преценяваме решенията им само на военна основа. В техния план играят роля и други фактори. Инфилтрират се в западния свят чрез финансови инвестиции. Освен това организират страните производителки на петрол да се обединят в една икономическа сила, която ще се използва, за да се намали подкрепата, която получаваме от страните с развити технологии. Ще ни ударят тогава, когато тези планове бъдат разработени, но не и по рано.

— Имате ли специална информация за това? — запита Ежнев.

— Не. Всички сведения, с които разполагам, съм натрупал по време на пътуванията си. В Синай се носят слухове, че движението Федаин упражнява натиск върху умерените. Набелязват си обекти сред самите араби, за да получат насилствено съдействието на богатите петролопроизводители.

— Някакви подробности? — Старият човек поклати глава.

— Това ме накара да свикам настоящето събрание. — Взря се в американците през масата. — Смятах, че нашите дейни приятели сигурно знаят нещо за този натиск.

Харис погледна колегите си.

— Де да знаехме — каза. — Но наистина ни е известно много малко.

Изразът на Бен Езра беше непроницаем.

— Вие сте от Държавния департамент? Харис кимна.

— Разбираемо е — заключи Бен Езра. Обърна очи към човека от ЦРУ. — А вие?

Смит се почувства неловко.

— Осведомени сме за икономическите им планове.

— Да?

— Но не успяваме да ги свържем — обясни Смит. — Икономическият тръст като че ли се ръководи от един човек — личният представител на принц Фейяд Баидр Ал Фей. Той изглежда напълно независим, известен консерватор, привърженик на сближаването с Израел. Не защото му харесвате, а тъй като смята, че то ще доведе до икономическо решение, което ще облагодетелства целия Близък изток. Но нямаме начин да разберем със сигурност. Досега не сме успели да проникнем в неговата организация.

Ежнев го погледна.

— Не сте успели?

Американецът поклати глава.

— Не.

Ежнев се усмихна с известен триумф.

— Тогава ние бихме могли да помогнем. Имаме наш човек там.

Около масата се възцари кратко мълчание. Бен Езра го наруши.

— Така ли? — запита той. Ежнев говореше спокойно.

— Изглежда, че главният интерес на Ал Фей в момента е желанието му да направи филм за живота на Мохамед, който ще се нарича „Пратеникът“. Знаем също и че е отхвърлил предложението на Ал-Иквах да се заеме с определени техни покупки.

Бен Езра го погледна.

— Али Ясфир имал ли е някакво участие в това предложение?

Ежнев се изненада на свой ред.

— Откъде знаете?

— Не знаех — отговори възрастният човек. — Но тъкмо сега Ясфир се появи в един от тренировъчните лагери на Ал-Иквах в Ливан с, както казват, най-важната вербовка, която някога са правили. Дъщерята на най-големия богаташ в арабския свят. Този човек има ли дъщеря?

— Две — отговори Ежнев. — Едната е омъжена и живее в Бейрут близо до майка си — първата Ал Фей. По-малката учи в Швейцария.

— Сигурен ли сте? — запита Бен Езра.

— Нямаме сведение, което да го опровергава — отговори Ежнев. — Но може да се провери много лесно.

— Други деца има ли?

— Да. Двама сина от сегашната си жена — американка. По-големият син, сега десетгодишен, ще бъде определен от принц Фейяд за наследник на трона.

— Значи като са отвлекли момичето, те държат Ал Фей в ръцете си — каза Бен Езра.

— Възможно е.

— Ще видя какво може да се открие в Синай — заяви Бен Езра.

— А вие гонете вашите източници.

— Ще го направим — обеща Ежнев.

— Съгласен — добави Смит.

— Все пак остава най-важният въпрос — продължи Ежнев. — Кога смятате, че ще нападнат?

Бен Езра го погледна.

— Веднага след празника рамадан — категорично отвърна той.

Ежнев не успя да сдържи изумлението в тона си.

— Но това е тъкмо около свещените празници. Няма да го сторят. Уважението към законите на Мойсей все още е важна част от тяхната религия.

Бен Езра се изправи.

— Не чак толкова, колкото при нас.

Ежнев се втренчи в него.

— Ако ни нападнат, ще бъдем готови.

— Надявам се — отвърна старецът. — Но има и по-добри начини.

— Да поемем инициативата и да нападнем ние ли? — запита Ежнев, но не изчака отговора. — Знаете, че не можем да го направим. Съюзниците ни няма да разрешат.

Бен Езра го изгледа, а след него американците.

— Може и да разрешат, ако осъзнаят, че без нас губят силата си в Близкия изток. Шести американски флот не е в състояние да прекоси пустинята и да завземе петролните кладенци.

— Държавният департамент смята, че в близко бъдеще няма да има атака от страна на арабите — твърдо заяви Харис.

Бен Езра се усмихна. Погледна човека от ЦРУ.

— Вашето мнение същото ли е?

Смит не отговори. Не беше място, където да прави официални изявления.

Бен Езра се обърна към американския военен.

— Завърши инсталирането на последните руски ракети земя-въздух в зоната на Суец и на Голанските възвишения. Видях ги със собствените си очи. Не сте ли съгласен, че когато отбранителната ви система е инсталирана, идва моментът за атака?

Уейгрин кимна.

— Така смятам.

Бен Езра обходи с поглед масата.

— Тогава те са готови. — Спря за момент. — А сега изчакват, за да уредят нещата си вкъщи.

— А как ще узнаем кога ще стане това? — запита Ежнев.

— Няма да можем — вдигна рамене старецът. — Докато нападнат. Освен ако…

— Освен ако какво?

Очите на стария човек приеха замислен израз. За миг изглеждаше зареян в спомените си, после взорът му се проясни.

— Може да ви се стори странно, но в кокалите на стария човек има едно усещане, че можем да открием отговора в самия Ал Фей. Ветровете, които духат над пустинята, невинаги се зараждат на Изток, а идват от Запад. Арабските шейхове са усетили силата на своето богатство. Това ще сложи истинския край на руското влияние. За тях комунизмът не е отговор. А контролът на Близкия изток е само началото. Ако умно инвестират богатството си, може би скоро ще контролират целия свят, без да дадат и един изстрел.

Огледа умълчаните хора около масата.

— С голямо неудоволствие ще ви разочаровам, господа, но фактите говорят, че ние вече не сме важни за Исляма, освен като дразнител на честолюбието им. Те трябва да постигнат някаква победа, колкото и да е незначителна, само и само да спасят престижа си. Големият удар ще дойде, след като приключи битката.

Обърна се към американците.

— Ще имаме нужда от вашата помощ. Засега. По-късно вие ще имате нужда от нашата.

Харис беше учтив, но надменен.

— Какво ви кара да мислите така?

— Това, че ние ги разбираме повече от всички в света — каза старият човек, а и заприлича на сокол. — Това, че вие, а не ние, представлявате истинската цел.

Отново настана тишина. Най-накрая се обади Ежнев.

— Ще продължите ли да ни предавате информацията си?

Старецът кимна.

— Разбира се. Дори бих ви помолил за една услуга.

— Ако мога, ще я ви я окажа — отговори Ежнев.

— Бих искал пълното досие на Ал Фей. Целият му живот. Всичко — лично и в областта на бизнеса. Искам да зная всичко за него.

Ежнев обходи всички с поглед. Нямаше възражения. Кимна.

— Ще бъде изпълнено незабавно.

— Ще изложите ли твърденията ми на министър-председателката? — запита Бен Езра.

— Да, ще го направя.

— И й пратете една целувка от мене — каза Бен Езра усмихнат. — Смятам, че ще й потрябва.

Около масата се разнесе учтив тих смях. Телефонът звънна и Ежнев вдигна слушалката. Заслуша се малко, после затвори.

— Още едно отвличане — каза той. — Самолет на Луфтханза, излетял от Дюселдорф по рейс за Бейрут.

Бен Езра поклати замислено глава.

— Колко тъжно. Колко глупаво. — Той погледна американците. — И в крайна сметка какво се получава — само заглавия и нищо повече. Докато новините неусетно обсебват вниманието ни, тихичко, точно под носа ни, без никой да разбере, те обсебват света.

ВТОРА КНИГА
1973 година — краят на лятото

ПЪРВА ГЛАВА

Юсеф влезе в ресторанта край плажа през вратата откъм пътя. Изглеждаше не на място, облечен в тъмен костюм, бяла риза и вратовръзка, пробивайки си път покрай полуголите мъже и жени на брега. Примигна, когато отново излезе на ярката слънчева светлина. Обходи масите с бърз поглед. След миг го зърна, седнал близо до покритото с палмови листа плажно барче. Разговаряше задушевно с хубав чернокож младеж.

Когато сянката на Юсеф падна върху него, Жак вдигна очи.

— Юсеф, каква приятна изненада. Не те очаквахме — рече той на френски, ставайки на крака.

Юсеф не отговори на усмивката му.

— Виждам — отговори студено. — Кажи на приятелчето си да се измита.

Жак се навъси.

— Какво право имаш…

Юсеф не го остави да довърши.

— Мой си, курво такава! — изръмжа той. — Сега му кажи да изчезне или отново ще те захвърля в парижките бордеи, където те и намерих! Нали преспиваше със случайни туристи за по десет франка!

Чернокожият се изправи, сви ръце в юмруци и мускулите на раменете му се изопнаха.

— Искаш ли да те отърва от него, Жак?

Юсеф гледаше Жак. След малко Жак сведе клепачи.

— По-добре си върви, Джерард. — Не погледна към черния.

Джерард присви устни презрително.

— Пачавра! — каза рязко на Жак и им обърна гръб. Седна на пясъка на няколко крачки и покри очи с едната си ръка, като че ли не им обръщаше внимание.

Келнерът се приближи, щом Юсеф се разположи на стола, който черният току-що бе освободил.

— Мосю?

— Кола с много лед. — Обърна се към Жак, който тъкмо сядаше. — Къде е тя?

Жак не го погледна.

— Откъде, по дяволите, да знам? — отвърна намусено. — Вече почти два часа я чакам тук.

— Длъжен си да знаеш! — изръмжа Юсеф. — За какво, по дяволите, си мислиш, че ти плащам толкова пари? Да се ебеш с малки негърчета на плажа ли?

Келнерът постави кока колата на масата и си тръгна. Юсеф я взе и жадно отпи.

— С нея ли беше снощи? — запита.

— Да.

— А снимките? Направи ли ги?

— Как да ги направя? — на свой ред запита Жак. — Тя изобщо не дойде до апартамента ми. Остави ме в дискотеката в три и ми определи среща на плажа днес по обяд.

— Цялата нощ ли беше с черния?

— А какво да правя? — отбранително отвърна Жак. — Да се пазя за нея ли?

Юсеф бръкна във вътрешния, джоб на сакото си и извади новата си златна табакера. Отвори я бавно и внимателно издърпа цигара. Потупа цигарата върху капака.

— Не е много умно от твоя страна — каза, докато слагаше цигарата в уста и я палеше. — Никак не е разумно.

Жак го погледна.

— Как можех да направя снимки, когато тя въобще не дойде в моя апартамент? Не се получава. Винаги се чукаме където тя избере. — Надзърна над рамото на Юсеф в посока към морето. — А, ето я, идва.

Юсеф се обърна. Голямата моторница „Сан Марко“ се бе насочила към брега. Той бръкна в сакото си и хвърли ключ на масата пред Жак.

— Резервирал съм апартамент за тебе в „Библос“. Всичко е там. В стаята са инсталирани микрофони, а в съседната стая ще те чака фотограф, за да го пуснеш. Там ще я заведеш. Не ме интересува как ще го постигнеш, там ще я закараш. Разполагаш само с тази нощ.

Жак го зяпна.

— Защо е цялото това бързане?

— В джоба си имам телеграма от съпруга й. Утре следобед ще бъде на самолета за Калифорния.

— А ако не иска да остане? Какво трябва да сторя — да я фрасна по главата ли? Ако стане като снощи, ще си тръгне в три часа, ще се качи на „Сан Марко“ и хайде обратно в Кан.

Юсеф се надигна и се втренчи в Жак.

— Ще се погрижа моторът на „Сан Марко“ да се повреди. Останалото зависи от теб. — Той погледна морето през рамо. „Сан Марко“ навлизаше бавно в плитчината. — Иди до водата, любовнико — каза саркастично, — и помогни на дамата да слезе на брега.

Безмълвно Жак стана от стола и тръгна към брега. Юсеф го проследи с очи за момент, после се обърна и през ресторанта излезе на пътя, където беше паркирал колата си.

Влезе в колата и постоя, преди да запали. Само Джордана да не го мразеше. Тогава всичко това нямаше да е необходимо. Но той знаеше колко пъти се бе опитвала да настрои Баидр срещу него, понеже се чувстваше засегната от отношенията им. Все пак той беше просто служител, а тя — съпруга на шефа. Ако се стигнеше до открит конфликт, той не таеше никакво съмнение кой ще е победителят. Тя щеше да спечели без никакво усилие. Но ако Жак успееше тази вечер, това никога нямаше да се случи. Заплахата да представи на Баидр доказателство за нейната недискретност щеше да е достатъчна, за да я държи в ръцете си. Юсеф знаеше, че най-добрият съюзник е победеният враг.

Джордана отвори очи в момента, когато затихна грохотът на моторите. Погледна часовника си. Четирийсет минути, откакто тръгна от Кан. При натовареното движение щеше да вземе пътя за час и половина с кола. Така беше не само по-бързо, но в морето нямаше вълнение и спа през целия път.

Седна, взе горнището на бикините и ризата. Преди да закопчае сутиена се погледна. Гърдите й, както цялото й тяло бяха загорели до златистокафяво, а зърната й бяха станали тъмновиолетови вместо нормалния им розовочервен цвят.

Хареса се. Гърдите й все още бяха твърди. Не бяха започнали да провисват като у много други жени на нейната възраст.

Инстинктивно хвърли поглед през рамо, за да види дали двамата моряци на щурвала я наблюдават. Прилежно бяха извърнали очи настрани, но беше сигурна, че я виждат в огледалото за обратно гледане, монтирано пред тях над предното стъкло. Усмихна се. За да ги подразни, тя възбуждащо вдигна гърдите си с ръце, а зърната им се втвърдиха. След това закопча сутиена.

Приближи се водно колело с две момичета по монокини. Огледаха с нескрита надежда и любопитство седемдесет хиляди доларовата моторница. Отново се усмихна на изписаното върху лицата им разочарование, когато се увериха, че тя е единствената пасажерка. Беше съвсем очевидно. Колелото бавно се насочи встрани.

— Ало! — извика някой от другата страна на лодката.

Обърна се. Беше Жак, приближил с малка лодка с извънбордов двигател. Русата му коса бе съвсем изсветляла от лятното слънце, а в контраст с нея тенът му изглеждаше още по-тъмен. Тя махна.

— Дойдох да те закарам на брега — извика той. — Знам как мразиш да си мокриш краката.

— Идвам — отговори тя. Обърна се към моряците: — Чакайте ме тук — каза им на френски. — Ще ви извикам, когато съм готова за тръгване.

— Да, мадам — отвърна морякът на щурвала. Другият пристъпи да й помогне да се прехвърли.

Тя му подаде голямата плажна чанта, която винаги носеше със себе си. Вътре бяха обувките й, дрехи за вечерта, уоки-токи за връзка с лодката, както и козметика, цигари, пари и кредитни карти.

Морякът се протегна и издърпа лодката по-близо до моторницата. Метна чантата в ръцете на Жак, а после подаде ръка на Джордана, докато тя прекрачваше. Щом тя седна, той пусна лодката.

Тя се настани с лице към кърмата, а Жак — до румпела на двигателя.

— Съжалявам, че закъснях — каза тя.

— Няма нищо — усмихна се той. — Добре ли спа?

— Много добре. А ти?

Той направи физиономия.

— Не много добре. Бях твърде — как го казваш? — възбуден.

Тя го погледна. Не го разбираше напълно. Мара й бе казала, че е жиголо, но няколкото пъти, когато му даде пари, той й ги върна обидено. Това не е бизнес, заявяваше. Влюбен бил в нея. Но някак не се връзваше. Живееше в скъп апартамент в „Мирамар“ от дясната страна на Кроазет в Кан, караше съвсем нов ситроен SM и винаги разполагаше с пари. Няколкото пъти, когато тя речеше да плати с чек, той не й позволяваше, за разлика от много други, които приемаха подобен жест спокойно — независимо дали бяха жиголо или не. Неведнъж го забеляза да заглежда момчета, но когато тя беше наблизо, не го правеше открито. По едно време беше съвсем сигурна, че е бисексуален и че вероятно истинският му любовник го е изпратил да прекара лятото на Лазурния бряг, но това не я безпокоеше. Отдавна беше стигнала до заключението, че бисексуалните мъже са най-добрите любовници.

— При наличието на всички онези таланти в дискотеката? — засмя се тя. — Човек би си помислил, че имаш някакви проблеми.

— Нямам такива — отговори той и си спомни за нощта, прекарана с Джерард. Почувства как се възбужда от представата за черния мъж над себе си. Беше издърпал кожичката на гигантския му черен стълб и се разкри тъмночервената издута главичка. Спомни си как легна по гръб по женски и вдигна крака, а после силната болка, докато големият пенис навлизаше в ануса му. Скимтя като жена, а после завика, когато стигна до оргазъм и спермата му бликна по плътно прилепените им кореми.

— Погледни — каза той гласно, измъквайки възбудения член от плувките си. — Виждаш ли как ми действаш? И то в момента, когато те видя. През нощта се изпразних три пъти.

Тя се засмя.

— Никой ли не ти е казвал, че е вредно? Можеш да се изхабиш, като го правиш толкова често.

Той не се усмихна.

— Кога ще прекараш една цяла нощ с мен? Веднъж да се любим, без да имам чувството, че едното ти око гледа към часовника, и напълно да се отдадем на удоволствието един от друг.

Тя отново се засмя.

— Много си ненаситен. Забравяш, че съм омъжена жена и имам отговорности. Всяка вечер трябва да съм си у дома, за да видя децата си, когато се събуждат сутрин.

— Толкова ли е страшно, ако не си там? — намуси се той.

— Тогава няма да изпълня единственото задължение, което съпругът ми предявява към мен — каза тя. — А това няма да сторя.

— Твоят съпруг хич не го е грижа. Иначе през тези три месеца щеше да дойде да види теб и децата — отбеляза той.

— Това, което прави или не прави съпругът ми, не е твоя работа — заяви тя студено.

Той веднага разбра, че е отишъл твърде далеч.

— Но аз те обичам. Полудявам от желание към теб.

Тя бавно кимна и се отпусна.

— Тогава гледай реално на нещата — каза тя. — И ако продължаваш да си играеш с члена си, по-добре обърни към морето, преди да сме се разбили на брега.

— Ако го направя, ще ми го духаш ли?

— Не — сряза го тя. — Сега съм в настроение по-скоро за една чаша студено вино.

Беше замаяна от алкохола. „Папагайо“ беше претъпкан. Мигащите светлини действаха като стоп-камера за очите й, тежкият ритъм на рока измъчваше слуха й. Пийна още една глътка от бялото вино и погледна към масата. Бяха четиринайсет души, всички си крещяха един на друг, за да се чуят сред шумотевицата в дискотеката.

Жак говореше с една англичанка, седнала от дясната му страна. Беше актриса, току-що завършила филм с Питър Селърс и дошла с една група от Париж за уикенда. Джордана ги подбра следобед от плажа. Компанията се оформи в „Л’Ескал“, където пиха коктейли и вечеряха. Около среднощ отидоха в дискотеката.

Събра ги, защото Жак я дразнеше. Позволяваше си твърде много. В някои отношения беше като жена и вероятно си въобразяваше, че светът се върти около неговия член. Започваше да й досажда. Освен, че се срещаха, към него нямаше никакви задължения. От скука изпуши една цигара с марихуана. Обикновено никога не пушеше сред хора. Но когато в тоалетната англичанката й предложи да си дръпне от цигарата, тя остана, докато я довършиха заедно.

Все пак вечерта не беше толкова лоша. Струваше й се, че през живота си не се е смяла така. Всички бяха изключително забавни и остроумни. Сега й се искаше да танцува, но останалите бяха заети в разговори.

Стана от стола и отиде сама на дансинга. Проби си път през множеството и започна да танцува. Отдаде се на музиката, на щастието, че е в Южна Франция, където никой не обръщаше внимание, ако сама жена или сам мъж танцуваха. Затвори очи.

Когато ги отвори, висок красив негър танцуваше пред нея. Той улови погледа й, но не каза нищо. Беше го забелязала още през деня на плажа, по-късно, докато пиеха коктейли в бара на „Ласкал“, ето го и тук. Седеше на маса недалеч от тяхната.

Тялото му се движеше с фантастично гъвкави плавни извивки под ризата — отворена до кръста и завързана на възел над черните джинси. Тя започна да танцува в такт с него.

След малко го заговори:

— Американец сте, нали?

Произношението му беше южняшко.

— Как разбрахте?

— Не танцувате като французин — те само се кълчат нагоре-надолу, а англичаните скачат и се навеждат.

Той се засмя.

— Никога не съм мислил за това.

— Откъде сте?

— От един от селските щати — отговори, — от Джорджия.

— Никога не съм била там — каза тя.

— Нищо не сте пропуснали — отбеляза той. — Тук повече ми харесва. Това никога не би могло да се случи там.

— Все още? — запита.

— Да, все още — потвърди той. — Там нищо няма да се промени.

Тя замълча.

— Казвам се Джерард — представи се той на френски.

Тя се изненада. Той говореше френски като парижанин и без никакъв акцент.

— Френският ви е добър.

— Би трябвало да бъде — отвърна той. — Пратиха ме на училище тук осемгодишен. Върнах се, когато убиха баща ми — бях на шестнайсет, но не успях да свикна там. Тръгнах обратно за Париж в минутата, щом събрах достатъчно пари.

Тя знаеше колко се плаща за френските училища — никак не беше евтино. Семейството му сигурно имаше пари.

— С какво се занимаваше баща ви?

Гласът му беше равен.

— Беше сводник. Вреше си носа навсякъде. Но беше черен, а на белите това не им харесваше, затова го убиха насред улицата и обвиниха един минаващ наблизо негър. Обесиха негъра и всичко си отиде по реда.

— Съжалявам.

Той вдигна рамене.

— Баща ми казваше, че някой ден ще му видят сметката. Не се оплакваше. Поживя си хубаво.

Музиката изведнъж спря и оркестърът напусна естрадата, след което по уредбата пуснаха бавно парче.

— Радвам се, че си поговорихме — каза тя и тръгна към масата си.

Той я хвана за ръката и я спря.

— Не се връщайте там.

Тя не отговори.

— Имате вид на жена, която бързо взема решения, а там са само аутсайдери — каза той.

— Какво имате предвид? — запита тя.

— Действие. Това съм го наследил от баща си. Аз също решавам бързо. Защо не се срещнем навън?

Тя пак не отговори.

— Забелязах как се чувствате — продължаваше той. — Трябва да се чупите от онази тълпа там. — Изведнъж й се усмихна. — Досега правили ли сте го с черен мъж?

— Не — отговори. Никога не беше се любила с черен.

— Аз съм дори по-добър, отколкото се твърди за нас — заяви той.

Тя погледна към масата. Жак все още разговаряше с англичанката. Вероятно въобще не бе забелязал, че е станала. Обърна се към Джерард.

— Окей — съгласи се. — Но имаме само около час. Тогава трябва да се прибера.

— Един час е достатъчен — изсмя се той. — За един час ще ви заведа на пътешествие до луната и обратно.

ВТОРА ГЛАВА

Когато излезе, той беше застанал на кея срещу дискотеката и наблюдаваше как последните художници събират нещата си от тротоара. Обърна се, щом чу звука от обувките й с танкови подметки по тротоара.

— Лесно ли се измъкна? — запита.

— Да — отговори тя. — Казах им, че отивам до тоалетната.

Той се захили.

— Имаш ли нещо против да повървим? Живея нагоре по улицата след „Льо Горий“.

— Така ще стигнем най-бързо — каза тя, крачейки до него.

Независимо от късния час все още имаше навалица от хора, които се движеха напред-назад. Това беше главното им забавление. Гледаха се едни други и се наслаждаваха на красивите яхти, привързани към кея. За мнозина това беше единственото, което можеха да си позволят, след като платят извънредно високите цени за квартира и храна. Французите нямат милост към туристите от която и било националност, дори и към сънародниците си.

Свърнаха в уличката след „Льо Горий“, откъдето се носеше миризма на пържени яйца и картофи и тръгнаха нагоре по тесния тротоар. Към средата на квартала спряха пред вратата на една от старите къщи, на чийто партер имаше бутик. Той отвори с тежък старовремски железен ключ и натисна копчето за осветлението.

— На втория етаж.

Тя кимна и го последва по старото дървено стълбище. Жилището му беше първото на площадката. Неговата врата имаше по-модерна брава. Той отключи и задържа вратата, за да мине тя.

Джордана пристъпи. Вътре беше тъмно. Вратата зад нея се затвори и чу лекото щракане на бутона за електричеството. Стаята се изпълни с мека червена светлина, която идваше от две лампи от двете страни на леглото, разположено до отсрещната стена. Огледа се с любопитство.

Мебелите бяха евтини и изтъркани, каквито французите предоставят на летовниците. В ъгъла на стаята имаше мивка, а под нея биде на въртяща се ос. Клозетът беше зад една тясна врата, в своего рода килер. Нямаше вана, душ или пък кухня — само една нагревателна плоча върху шкаф до гардероба.

Той проследи погледа й.

— Не е нищо особено — каза, — но е подслон.

Тя се изсмя.

— Виждала съм и по-лошо. Трябва да се радваш, че тоалетната чиния не е в стаята.

Той отиде до бюрото и издърпа едно чекмедже. Извади цигара и я запали. Когато й я подаваше, сладникаво парливият мирис на марихуаната стигна до ноздрите й.

— Нямам нищо за пиене.

— Окей — каза тя и дръпна. — Хубава трева.

Той се усмихна.

— Един приятел тъкмо се върна от Истанбул и ми я даде. Остави ми и страшно хубав кокаин. Вземаш ли?

— Понякога — рече тя и му върна цигарата. Гледаше го как пуши. Остави плажната торба и пристъпи към него. В главата си усещаше жужене, а между краката си мокрота. Тревата наистина беше добра, ако с едно всмукване се постигаше такъв ефект. Дръпна възела на ризата му.

— Ще разговаряме ли или ще се чукаме? — запита. — Имам само един час.

Той постави цигарата в пепелник, дръпна прозрачната блуза от раменете й и се показаха голите й гърди. Взе едната в ръката си, стисна зърното между палеца и показалеца си, докато изведнъж тя усети болка.

— Бяла кучка! — каза усмихнат.

Усмивката й беше също така насмешлива като неговата.

— Чернилка!

Натисна я с ръце да застане на колене пред него.

— По-добре се научи да се помолиш малко, преди да поискаш един черен хуй в топлата си малка путка.

Тя развърза ризата и дръпна ципа на джинсите му. Отдолу той не носеше нищо и като издърпа панталона надолу до коленете му, фалосът му изскочи. Хвана го с ръка и го поднесе към устата си.

Ръката му задържа лицето й.

— Трябва да се помолиш — каза рязко.

Тя вдигна поглед към него.

— Моля те — прошепна.

Той се усмихна и отпусна ръце, давайки й възможност да го поеме в устата си, после бръкна в отвореното чекмедже и извади шишенце, пълно с кокаин. Към капачката със синджирче бе прикрепена миниатюрна лъжичка. Опитно загреба и смръкна с всяка ноздра. След това погледна надолу към нея.

— Твой ред е — каза.

— И така ми е хубаво — прошепна тя, целувайки и лижейки тестисите му. — Нямам нужда.

Той я хвана за косата и дръпна главата й назад.

— Бяла кучка! — Изправи я на крака, напълни една лъжичка и я поднесе под ноздрите й. — Ще правиш каквото ти казвам. Смъркай!

Тя смръкна и прашецът проникна в носа й. Почти в същата секунда той напълни лъжичката за другата й ноздра. Този път смръкна, без той да я кара. Почти веднага почувства как носът й леко се сковава, след това прашецът сякаш експлодира в мозъка й, а силата му се смъкна направо в половите й органи.

— Господи! — възкликна. — Дива работа. Та аз само го помирисах.

Той се изсмя.

— Още нищо не си видяла, малката. Ще ти покажа някои номера с този прах, на които баща ми ме е научил.

След миг бяха голи върху леглото и тя се смееше. Никога не се бе усещала тъй добре. Той взе друга лъжичка, втри кокаина във венците си и я застави да направи същото. Облиза зърната на гърдите й, докато се намокриха от езика му и ги напръска леко с белия прах, а после започна да ги разтърква с уста и пръсти.

Никога не ги бе виждала да наедряват и се втвърдяват дотолкова. След малко вече си мислеше, че ще се пръсне от мъчително удоволствие. Започна да стене и да се гърчи.

— Наеби ме — молеше се, — еби ме!

— Още не — смееше се той. — Това е само началото. — Изви краката й назад и напръска кокаин върху клитора й, а после пъхна главата си между краката й.

След миг тя крещеше както никога. Всеки оргазъм като че ли я възбуждаше още по-силно. Протегна ръка надолу и като хвана фалоса му, се извъртя така, че успя да го налапа. Започна да го смуче лакомо. Искаше й се да го погълне целия, да се задави до смърт с този красив инструмент.

Неочаквано той се отдръпна от нея. Тя го загледа задъхана. Беше коленичил между краката й, а фалосът му се издигаше над нея. Той взе стъкълцето и посипа от праха, докато блестящата мокра главичка сякаш се покри със захар. След това разтвори широко краката й и бавно навлезе в нея.

Усети като че дробовете я заболяха. Толкова голям беше. Мина й през ума, че няма да може да го поеме. Но в следващия миг той беше целият в нея и за малко остана неподвижен. Тя изтръпна чак до корема. Той започна да се движи бавно, в началото леко, с дълги плавни тласъци, а после ускори темпото, докато започна да я блъска като с механичен чук.

Някъде отдалече се чуваше как крещи, тъй като оргазмите един след друг я разкъсваха. Никога не беше свършвала така. Никога. Тя, която винаги си мислеше, че за такова сексуално удоволствие хората само са чели или само говореха. Като някаква игра, която играеха със себе си, за да скрият истинските си усещания. Ако ли пък беше вярно, казваше си, че е извън възможностите й да го почувства. За нея сексът беше триумфът й над мъжа, дори и да получеше някакво удовлетворение, смяташе го за чиста случайност. Но сега беше съвсем различно. Сега тя участваше, изпитваше удоволствие, тя даваше, взимаше и всичко беше толкова пълно.

Най-накрая усети, че не може повече.

— Спри! — извика. — Моля те, спри!

Тялото му се отпусна върху нейното, все още беше твърд в нея. Погледна го. В неясната червена светлина леката пот, която покриваше лицето и гърдите му, лъщеше като мед. Когато се усмихна, белите му зъби блеснаха.

— Добре ли си, бяла госпожо?

Тя бавно кимна.

— Свърши ли?

— Не — отговори той. — Това е единственото, което баща ми не ми е заръчвал. Достатъчно е да го използваш, докато направиш жената щастлива, а ти можеш да се въздържиш.

Тя се втренчи в него, а после внезапно и необяснимо се разплака.

Той я наблюдава известно време, после безмълвно стана от леглото и отиде до мивката. Наведе се, обърна бидето към стаята и пусна водата. Изправи се и я погледна.

— Ако искаш топла вода, трябва да се източи няколко минути — обясни й.

Отвори малко шкафче над мивката и извади хавлия и бърсалка, които провеси на водопроводните тръби. Опита водата с пръст.

— Готова е за теб — каза. Тя го погледна безмълвно.

— Каза, че имаш само един час, нали? — запита той.

Тя кимна, сядайки.

— Не зная дали ще мога да вървя.

Той се усмихна.

— Веднъж като се раздвижиш, ще бъдеш окей.

Тя стана от леглото. Прав беше. След първата крачка силата в крайниците й се възвърна. Приклекна над бидето, взе сапуна и бърсалката от протегнатата му ръка. Бързо се изми. Хладката вода я освежи. Взе хавлиената кърпа и се изсуши, започна да се облича, докато той се миеше.

— Съжалявам, че ти не успя — каза тя.

— Не се безпокой — отвърна той. — Обещах ти едно пътуване до луната и исках да го изживееш.

— Наистина — потвърди тя. — Никога няма да го забравя.

Той се поколеба.

— Може да го направим някой друг път пак?

— Може — съгласи се тя. Вече облечена, бръкна в плажната торба и извади пари. Издърпа няколко едри банкноти и му ги подаде. — Надявам се, че нямаш нищо против.

Той взе парите.

— Няма да се затрудня да ги използвам. Но не си длъжна.

— Иначе не ти дадох много — каза тя.

— Даде ми много, госпожо — каза той. — Остави всичките си приятели и дойде с мен. И това не е малко.

Нещо в тона му й направи впечатление.

— Познаваш ли ме?

Той поклати глава.

— Не.

— Тогава защо ме покани?

— Видях те на плажа — отговори той. — След като онзи човек изпрати Жак да те посрещне.

— Познаваш ли Жак? — запита тя.

— Да — призна той. — Миналата нощ бях с него.

Тя замълча за момент.

— Да не би Жак…

Той кимна.

— Жак по-скоро е жена.

— А ти?

— Аз обичам да еба — отвърна той. — За мен няма разлика, стига да има дупка, в която да го вкарам.

— Познаваш ли мъжа, който разговаряше с Жак?

— Никога по-рано не съм го виждал. Беше с тъмна коса и говореше френски с арабски акцент. Чух го да казва, че Жак трябвало да направи нещо до днес, тъй като утре заминаваш за Калифорния и че Жак не бивало да се безпокои, защото той е нагласил работите така, че „Сан Марко“ да не може да те отведе обратно в Кан.

Изведнъж в главата й всичко се проясни. Единствен Юсеф знаеше, че тя заминава утре. По поръка на Баидр беше дошъл от Париж да уреди заминаването й.

Преди много време беше чула, че някога Юсеф и принцеса Мара са имали връзка. А Мара й подхвърли Жак. Не разбираше само каква полза би имал Юсеф. Освен ако — ако не смяташе да го използва пред Баидр срещу нея.

Обзе я необичайно чувство на страх. Всъщност Юсеф никога не я беше харесвал, но това не бе достатъчно обяснение. Просто не можеше да проумее. Знаеше само, че тази вечер трябва да се прибере във вилата.

Но тук имаше проблем. След полунощ в Сан Тропе нямаше таксита. А беше освободила шофьора си Ги за през нощта.

Погледна Джерард.

— Имаш ли кола?

— Не.

— По дяволите! — лицето й стана загрижено.

— Имам велосипед — каза той. — Ще те закарам, ако седнеш зад мен.

— Колко си прекрасен! — възкликна тя и се усмихна. Във внезапен изблик на облекчение го прегърна и целуна по бузата.

— Ще бъде страхотно.

Смутен той свали ръцете й.

— Не бъди толкова сигурна, госпожо. Да видим дали ще мислиш така, след като те закарам.

ТРЕТА ГЛАВА

Пътуваха вече два часа след излитането от Париж. Стюардите се приготвяха да сервират обяд. Джордана се обърна назад към Юсеф.

— Смятам сега да поспя малко.

Юсеф разкопча колана и се изправи.

— Ще им кажа веднага да приготвят седалките. — Хвърли поглед към Даяна, секретарката на Джордана. Тя дремеше до прозореца, на седалката съседна на неговата. Недовършеното й питие стоеше в подноса пред нея. Отиде при главния стюард, застанал близо до кухнята.

— Мадам Ал Фей би искала да почива.

— Но ние тъкмо ще сервираме… — запротестира стюардът.

— Тя не е гладна.

— Да, мосю — бързо се съгласи стюардът. Напусна мястото си и се върна в помещението с перденцата, което разделяше първа от втора класа.

Юсеф се извърна и изгледа Джордана. Очите й бяха напълно скрити зад големи тъмни очила, но нито една бръчица по лицето й не подсказваше да е бодърствала предишната вечер. Тя разглеждаше списанието на Ер Франс, положено в скута й, и пийваше бяло вино от чашата.

Потисна една прозявка.

Беше изтощен. Беше буден от четири часа сутринта, когато Жак му се обади от Сен Тропе, за да му каже, че е изчезнала.

„Сан Марко“ все още бил в пристанището, а в цялото селище нямало и следа от нея. Жак обиколил всички ресторанти и дискотеки, които все още били отворени. Юсеф прекъсна телефонната линия разгневен.

Нищо не можеше да направи, освен да чака до сутринта, когато отиде във вилата, за да я вземе за летището. Не успя да заспи отново. Всичките пари, които даде на Жак, всичките планове, които кроеше, отидоха за нищо. Дори не изпита удовлетворение, когато се обади в гаража на фирмата „Ситроен“ да приберат колата от Жак.

Когато пристигна във вилата около девет часа Джордана закусваше. Не каза нищо за вечерта, нито пък спомена как се е прибрала. Случайно откри чрез един от охраната, че е пристигнала в такси с регистрационен номер на Кан около пет часа сутринта.

В лимузината на път към летището й обясни подробностите за полета. Разполагаха с последните четири седалки на първокласното отделение. Две бяха за нея. Той и секретарката й ще заемат местата точно отзад. Беше резервирал и първите три места от втора класа в случай, че искаше да почива — можеше да легне там. Специални грижи бяха положени за багажа й. Щеше да бъде качен в кабината, така че нямаше да се наложи да го чака в Лос Анжелис. При пристигането щеше да ги посрещне специален митничар, за да се прехвърлят бързо на хеликоптера, който да ги отведе в Ранчо дел сол.

Според разписанието самолетът на Ер Франс полет 003 трябваше да се приземи в четири часа следобед лосанджелиско време, а вечерята в Ранчо дел сол бе определена за осем часа. Ако всичко вървеше по график, щеше да има достатъчно време да се преоблече.

Стюардът се върна.

— Приготвено е за мадам.

— Благодаря — каза Юсеф. Върна се обратно на мястото си.

— Всичко е окей — каза й.

Тя кимна и се изправи. От чантата си извади Малко бурканче. Изтърси две таблетки в дланта си. Бързо ги глътна с вино.

— За да съм сигурна, че ще заспя.

— Разбира се.

— Моля те, събуди ме поне час и половина преди кацането.

— Ще имам грижата — отговори той. — Приятна почивка.

Тя се втренчи в него за момент.

— Благодаря.

Той видя как изчезна зад завесите и се отпусна дълбоко на седалката. До него Даяна се размърда, но не отвори очи. Той погледна часовника си, а после навън през прозорчето. Оставаха още единайсет часа. Този път не потисна прозявката си. Затвори очи с надеждата, че ще заспи.

В Ер Франс бяха си свършили добре работата. Временни завески като онези около втория екипаж пилоти или като за супердългите полети без междинно кацане бяха поставени около местата й. Перденцата на прозореца бяха спуснати. Беше тъмно, тя се изтегна и дръпна одеялото върху себе си.

Лежеше спокойно и чакаше хапчетата да подействат. Изтощението обхвана тялото й и тя почувства болезнения му протест. Все още усещаше друсането върху велосипеда с мотор, Докато в ранната утрин пътуваха към Кан. Накара Джерард да я остави на гарата в центъра на града. Там винаги имаше таксита.

Предложи му още пари, но той отказа.

— Даде ми достатъчно — възпротиви се.

— Благодаря ти — каза тя.

Той включи колелото на скорост.

— Потърси ме, когато се върнеш в Сен Тропе.

— Непременно. И отново ти благодаря.

Той взе каската, която й беше дал, и я окачи на задната седалка.

— Довиждане.

— Довиждане. — Той запали мотора и потегли. Тя го видя как зави зад ъгъла, към морето, след това отиде до първото такси от редицата и се качи.

Беше вече светло и минаваше пет часът, когато влезе в спалнята си във вилата. Вече стегнатите й куфари бяха поставени до стената — незатворени, в случай че в последната минута поискаше да сложи още нещо. Бележка от секретарката й стоеше до лампата на нощното шкафче. Взе я. Беше лаконична в стила на Даяна.

Тръгване от вилата — 9 ч. сутринта

Тръгване Ница — Париж — 10 ч. сутринта

Тръгване Париж — Лос Анджелес — 12 ч. на обяд

Пристигане Лос Анджелес — 4 ч. тихоокеанско време

Отново погледна часовника. Ако искаше да закуси с момчетата в седем часа, нямаше смисъл сега да ляга. По-добре да поспи в самолета.

Отиде в банята, отвори шкафчето с лекарствата и извади бурканче. Лапна един дексамил и го глътна с вода. Щеше да я държи будна поне докато самолетът излети от Париж.

Започна бавно да се съблича. Гола застана пред голямото огледало на стената в тоалетната стая. По гърдите й имаше леки следи, където Джерард я беше стискал, но на слаба светлина не се забелязваха. През деня щеше да ги покрие с фон дьо тен за тяло. Коремът й беше съвсем плосък, а по бедрата и ханша нямаше грам излишък. Постави ръка върху венериния хълм и като раздели меките руси косми, се огледа критично. Вагината й беше отекла и надута, изглеждаше леко зачервена и раздразнена. Леки тръпки преминаха по тялото й, като си спомни как я беше любил. Никога не бе и мечтала, че ще свърши толкова пъти. Обърна се отново към шкафчето с лекарствата и извади пакет масенжил. От една промивка нямаше да я заболи, поне щеше да й подейства успокоително. Докато приготвяше разтвора, й хрумна още нещо.

А ако черния беше заразен от венерическа болест? Имаше такава възможност, особено при положение че е бисексуален. Някъде беше чела, че най-висок процент от хомосексуалистите страдат от венерически инфекции. Отново отвори шкафчето с лекарствата. Този път глътна две таблетки пеницилин. Сложи бурканчето в ръчната си чанта, за да не забрави да взема през следващите няколко дни.

Дексамилът започна да й действа и след като приключи промивката, веднага влезе под душа. Редуваше гореща — студена, гореща — студена, гореща — студена три пъти, както знаеше от Баидр. Когато спря душа, се чувстваше освежена, сякаш бе спала цяла нощ.

Седна пред тоалетката и бавно започна да се гримира. После се облече и слезе долу за закуска в стаята на момчетата.

Изненадаха се, като я видяха. Обикновено тя не закусваше с тях. Напротив, те идваха в стаята й, след като се беше събудила, което се случваше следобед.

— Къде отиваш, мами? — запита Мохамед.

— Отивам при татко ви в Калифорния.

Лицето му светна.

— И ние ли идваме?

— Не, скъпи. Заминавам за кратко. Ще се върна след няколко дни.

Той явно се разочарова.

— Татко ще се върне ли с теб?

— Не знам — отговори тя. Това беше самата истина. Не знаеше. Баидр настояваше само тя да отиде. Не споменаваше нищо за по-нататъшните си планове.

— Надявам се да дойде — обади се Шамир.

— И аз се надявам — отвърна тя.

— Искам да ни чуе колко хубаво говорим арабски — рече малкият.

— Ще му кажеш ли, мамо? — запита Мохамед.

— Ще му кажа. Татко ви ще бъде много горд.

Двете деца се усмихнаха.

— Кажи му и че ни липсва — допълни Мохамед.

— Ще му кажа.

Шамир я погледна.

— Защо тати не се връща вкъщи като другите бащи? Татковците на моите приятели се прибират всяка вечер. Той не ни ли обича?

— Татко обича и двама ви, но е извънредно зает. И трябва да работи много. И той иска да дойде и да ви види, но не може.

— Искам да се прибира вкъщи като всички татковци — настоя Шамир.

— Днес какво ще правите? — запита Джордана, за да смени темата.

Лицето на Мохамед засия.

— Гувернантката ще ни изведе на пикник.

— Сигурно ще бъде много весело.

— Да — каза той. — Но е по-весело, когато с татко караме водни ски.

Тя изгледа синовете си. В сериозните им лица и големите им тъмни очи имаше нещо, от което сърцето й се сви. В някои отношения бяха малки подобия на баща си и понякога си мислеше, че много малко зависи от нея. Момчетата се моделират като бащите си. Понякога се чудеше дали Баидр се интересува от друго освен от бизнеса си.

Гувернантката влезе в стаята.

— Време е за урока по езда — каза със сухия си шотландски тон. — Учителят дойде.

Те скочиха от столовете и побягнаха с радостни възгласи към вратата.

— Момент, момчета — обади се гувернантката.

— Не забравихте ли нещо?

Двете момчета се спогледаха, засрамиха се и се върнаха при майка си. Поднесоха бузите си за целувка.

— Имам една идея — каза Шамир, като вдигна очи към нея.

Тя погледна малкия и се усмихна. Знаеше какво следва.

— Да?

— Когато се върнеш, да ни зарадваш с подарък — обясни сериозно той. — Нали идеята е хубава?

— Прекрасна. Какъв подарък имаш предвид?

Той се наклони и прошепна нещо в ухото на брат си. Мохамед кимна.

— Нали знаеш бейзболното кепе, което татко си слага на яхтата? — запита той.

Тя кимна.

— Ще ни купиш ли такива?

— Ще се опитам.

— Благодаря мамо — казаха двамата едновременно. Тя отново ги целуна и те се спуснаха навън, без да поглеждат назад. Постоя още малко до масата, после стана и се върна в стаята си. В девет часа, когато Юсеф пристигна с лимузината, тя го очакваше.

Шумът от моторите и хапчетата започнаха да оказват ефект. Затвори очи и се замисли за Юсеф. Какво се опитваше да направи? Дали действаше на своя глава или по поръка на Баидр? Странно, че Баидр го нямаше вече почти три месеца. За пръв път бяха разделени за толкова дълго. Не беше заради друга жена. Добре го разбираше. Дълго преди да се оженят, знаеше за жените около него. Също както той знаеше за кратковременните й връзки.

Не, имаше нещо друго. По-сериозно и по-важно. Никога нямаше да узнае, освен ако той не й кажеше.

Въпреки че в много отношения той бе възприел западния начин на живот, а тя беше станала мюсюлманка, все пак ги разделяха хиляда години различни философии. Независимо, че Мохамед бе дарил на жените повече права, отколкото някога са имали, не им беше дал пълна равнопоставеност. Всъщност всичките им права бяха подчинени на това да доставят удоволствие на мъжа.

В отношенията им имаше една пределно ясна страна. И двамата знаеха това. Нямаше нещо, което да й принадлежи и той да не може да й го отнеме, ако пожелае, включително и децата.

Студена тръпка мина през тялото й. После отхвърли мисълта. Не, никога не би го направил. По много причини той все още имаше нужда от нея. Както сега, когато искаше тя да се появи до него в западния свят, за да не го смятат за чужденец.

Това беше последната представа на Джордана, преди да заспи.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Обедните слънчеви лъчи се процеждаха през дърветата над лоджията извън салона на хотела в Бевърли хилс Поло и образуваха нежни очертания върху розовите покривки. Баидр седеше в сянката на една беседка, закътана от слънцето. Каридж и двамата японци бяха срещу него. Той ги наблюдаваше как довършват обяда си.

Поставиха ножовете и вилиците в чиниите си педантично по европейски маниер, за да покажат, че са привършили.

— Кафе? — запита той.

Кимнаха. Той даде знак на келнера и поръча четири кафета. Предложи им цигари, които те отказаха. Баидр запали и ги загледа.

По-възрастният каза нещо на японски на съдружника си. По-младият се наведе през масата.

— Мистър Хокайдо пита дали ще имате време да размислите върху нашето предложение.

Баидр се обърна към младия, макар да знаеше, че Хокайдо разбира всяка дума.

— Размислих по него.

— И? — Младият мъж не успя да въздържи нетърпението си.

Баидр долови сянка на разочарование, която премина по лицето на по-възрастния и бързо изчезна.

— Няма да стане — рече. — Споразумението е твърде едностранчиво.

— Не разбирам — обади се младият. — Готови сме да построим десетте танкера на цената, която вие предложихте. Единственото ни желание е да използвате нашите банки за финансиране.

— Виждам, че не разбирате — продължи тихо Баидр. — Вие говорите за продажба, а аз се интересувам от формирането на цялостен консорциум. Не виждам защо трябва да се състезаваме при купуването на известна собственост. Успехът ни ще дойде, ако вдигнем цената, която в края на краищата ще платим. Например вземете сделката с Ранчо дел сол. Една от вашите групировка току-що го купи.

— Била е друга, не нашата — каза бързо младият. — Не бях осведомен, че се интересувате от това.

— Не се интересувам — отговори Баидр. — Но в този район има един друг терен, на който сме хвърлили око, а вашата групировка също се е насочила към него. Крайният резултат е, че първоначалната цена почти се удвои и който и от нас да го вземе, губи преди да е започнал.

— Вие чрез вашата банка в Ла Джола ли преговаряте? — запита младият японец.

Баидр кимна.

Младият се обърна към Хокайдо и бързо заприказва на японски. Хокайдо слушаше внимателно, кимаше, а после отговори. Младият отново преведе на Баидр.

— Мистър Хокайдо изразява съжалението си, че се намираме в съревнование за този имот, но казва, че преговорите са започнали, преди да влезем в контакт помежду си.

— Аз също съжалявам. Затова се обърнах към вас. За да постигнем помирение. Никой от нас не желае парите на другия. Всеки от нас има предостатъчно за себе си. Но ако работим заедно, бихме могли да си помагаме в други отношения. По тази причина говорихме да ни построите танкери.

— Но дори и тук усложнявате нещата — каза младият. — Ще построим десетте танкера, които искате, но откъде да ви намерим веднага десет танкера? На пазара няма.

— Това ми е известно, но вашата параходна компания разполага с повече от сто танкера. За вас ще бъде проста работа да ги прехвърлите на нашата компания, като запазите за всеки от тях правото на петдесет процента собственост. Така всъщност вие не губите ползата от тях.

— Губим петдесет процента от дохода, който ни носят — обясни младият мъж. — Не виждаме с какво се компенсира тази загуба.

— Петдесетте процента от дохода на допълнителните танкери, които строите, покриват повече от достатъчно загубите ви — отсече Баидр. — Вашето правителство ще погледне благосклонно на петдесетте процента от чуждите инвестиции, които аз осигурявам.

— Нямахме спънки, за да бъдат одобрени чуждите ни инвестиции — продължи младият.

— Условията в света се променят — спокойно заяви Баидр. — Рецесията в западния свят би се отразила на положителното салдо на плащанията ви.

— В момента нищо подобно не се задава на хоризонта — възпротиви се младият мъж.

— Човек никога не знае. Една промяна в световните доставки на гориво би довела до пълен застой на технокрацията. Тогава пред вас ще изникнат два проблема. Единият — намаляване на купувачите и вторият — неспособност да поддържате степента на продуктивност.

Младият човек отново заговори на Хокайдо. Възрастният човек бавно кимаше, докато слушаше. После се обърна към Баидр на английски.

— Ако се съгласим с вашето предложение, ще използвате ли танкерите за доставка на петрол за Япония?

Баидр кимна.

— Изключително?

Баидр отново кимна.

— Колко петрол бихте гарантирали? — запита Хокайдо.

— Изцяло зависи от моето правителство колко ще разреши. Мисля, че при сегашните обстоятелства би могло да се постигне удовлетворително споразумение.

— Бихте ли могли да осигурите клауза за най-облагодетелствана държава?

— Бих могъл.

Хокайдо помълча за момент. Следващите му думи бяха много ясни и точни.

— Накратко, мистър Ал Фей, всъщност вие твърдите, че ако сега ви дадем пет кораба на половин цена и построим още пет с ваши пари, вие ще бъдете така добър да използвате тези кораби да носят в нашата страна петрол, който ние ще купуваме от вас.

Баидр не отговори. Лицето му беше като маска. Изведнъж японецът се засмя.

— Сега разбирам защо ви наричат Пират. Вие сте истински самурай. Но все пак трябва да представя всичко това на моите съдружници в Япония.

— Естествено.

— Бихте ли дошли в Токио, ако решим да продължим преговорите?

Японците се изправиха. Баидр също стана. Мистър Хокайдо се поклони и подаде ръка.

— Благодаря за изключително приятния и информативен обяд, мистър Ал Фей.

Баидр стисна ръката му.

— Благодаря за времето, което ми отделихте, и за търпението ви.

Когато японците тръгнаха, Каридж направи знак за сметката.

— Не разбирам от какво се оплакват — каза той и се засмя. — Ние плащаме обяда. — Подписа чека и добави: — Майкъл Винсънт ни чака в бунгалото.

— Добре. Кога пристига Джордана? — запита Баидр.

— По разписание в четири часа — отговори Дик. — Преди обяда проверих. Има петнайсет минути закъснение. Трябва да потеглим от хотела не по-късно от три и половина.

Минаха през тъмното фоайе на хотела и отново излязоха на слънце. Поеха по пътеката, която водеше към бунгалата им. Стъпките им отекваха по розовата настилка.

— Провери ли какво става с Ранчо дел сол? — попита Баидр.

Каридж кимна.

— Всичко е готово. Наехме частна къща за вас близо до главната сграда с изглед към игрището за голф. Хората от банката са получили регистрация в самия клуб. Вечерята е в отделна зала. Първо ще сервират коктейли. Така че ще имаме възможност да се опознаем.

— Някой да е отказал?

— Не. Всички ще дойдат. И те очакват да ви видят с такова любопитство, каквото и вие изпитвате към тях.

Баидр се разсмя.

— Какво ли биха си помислили, ако се появя в традиционен костюм?

Каридж също се засмя.

— Ще изгубят ума и дума. До мен стигнаха приказки, че ви смятат за прост дивак. Те са големи сноби. Всички са бели англосаксонски протестанти. Никакви евреи, никакви католици, никакви чужденци.

— В такъв случай вероятно ще харесат Джордана — каза Баидр. Тя беше родена и израснала в Калифорния, така че пред нея номерата им не минаваха.

— Непременно — отговори Каридж.

— Въпреки всичко няма да е лесно. Забелязах липса на какъвто и да е ентусиазъм по отношение на новия бизнес и откакто управляваме банката, изпуснахме няколко важни сделки.

— Според докладите им те хвърлят вината върху контролираните от евреите банки в Лос Анжелис.

— Твърде лесно извинение, за да ме задоволи. Винаги се отнасям с подозрение, когато ми кажат нещо, което смятат, че ще приема. Оплескаха офертата с ранчото Стар и позволиха на японците да ни притиснат до стената с продажната цена.

— Казаха, че японците действали чрез банките в Лос Анжелис.

— Не е особено сполучливо. Бяха в изгодно положение. Трябваше да уредим всичко преди онези от Лос Анжелис да научат за сделката. А сега ни изпързаляха да извървим целия път до Токио и обратно.

Стигнаха бунгалото. Каридж отвори вратата и влязоха. Хладната тъмна стая с климатична инсталация действаше добре след ослепителната горещина на слънцето.

Винсънт се изправи, неизменната чаша с уиски беше на масичката пред него.

— Баидр, хубаво е, че се виждаме отново.

— Винаги е хубаво да те види човек, приятелю. — Стиснаха си ръцете, Баидр заобиколи малката масичка до дивана и седна.

— Как върви сценарият?

— Затова исках да те видя. Отначало си помислих, че ще е лесно. Като филмите ми за Мойсей и Исус — винаги има някакви чудеса, до които прибягваме за визуално пресъздаване. Например разделянето на Червено море пред евреите, възкресението. В настоящия случай обаче не е така. Заради вашия пророк не стават никакви чудеса. Той е просто човек.

Баидр се засмя.

— Вярно. Просто човек. Като всички нас. Ни повече, ни по-малко. Това разочарова ли ви?

— От кинематографична гледна точка да — отговори Винсънт.

— Струва ми се, че така посланието на Мохамед ще звучи по-убедително и драматично. Че един обикновен човек разнася откровението на Аллах сред хората. А какво ще кажете за преследването на арабите-неверници и подигравките от страна на евреи и християни, за изгонването и бягството му от Медина? А за борбата му да се завърне в Мека? Разбира се, че в това има достатъчно драматични моменти за няколко филма.

— За мюсюлманската общност вероятно да, но много се съмнявам, че на западния свят ще допадне идеята, според която християните са били злодеите на вселената. Казахте, че искате този филм да бъде показан по цялото земно кълбо, нали?

— Да.

— Тук е нашият проблем. — Той вдигна чашата и пресуши уискито. — Трябва да го разрешим преди да започнем работата по сценария.

Баидр мълчеше. Истината в Корана беше толкова очевидна, защо все изникваше този проблем? Неверниците не желаеха дори да я чуят. Ако само веднъж отвореха умовете и сърцата си за посланието на Мохамед, светлината щеше да ги озари. Той погледна замислено режисьора.

— Ако си спомням добре вашата версия във филма ви за Христос, него го разпъват римляните, а не евреите, не е ли така?

Винсънт кимна.

— Това не противоречи ли на истината? — запита Баидр. — Всъщност нали именно евреите осъждат Христос да бъде разпнат?

— Съществуват различни версии — каза Винсънт. — Защото самият Христос е евреин и е бил предаден от един от апостолите си — Юда, — също евреин и тъй като равините от храмовете на правоверните са го мразели заради заплахата, която представлявал за властта и авторитета им, много хора смятат, че именно евреите са подтикнали римляните да го разпънат на кръст.

— Но във филма езичниците-римляни са виновниците, нали?

— Да.

— Ето и отговорът — каза Баидр. — Ще построим филма около конфликта на Мохамед с кураишите, който довежда до бягството му в Медина. В действителност борбата на пророка не е с евреите, които вече са приели принципа на един бог, а с трите големи арабски племена, които почитали много богове. Тъкмо те, а не евреите го довеждат до бягството му от Мека.

Винсънт го гледаше.

— Помня, че съм чел това, но никога не съм виждал събитията в такава светлина. Смятах, че арабите винаги са го поддържали.

— Но не и в началото — каза Баидр. — Племето кураиш се е състояло от езичници-араби, които почитали много богове и всъщност по-скоро към тях, а не към евреите и християните Мохамед насочил отначало учението си за истинския Аллах. Тъкмо тях той първо нарекъл неверници.

— Ще опитам от тази гледна точка — каза Винсънт. Напълни чашата си отново и се взря в Баидр. — Сигурен ли сте, че няма да ви е интересно да напишем сценария заедно?

Баидр се изсмя.

— Аз съм бизнесмен, а не писател. Оставям това на вас.

— Но вие знаете историята много по-добре от всички.

— Прочетете отново Корана. Може би тогава ще разберете как виждам аз нещата. — Изправи се. — Юсеф пристига следобед и идущата седмица ще се съберем всички. Сега, ако ме извините, отивам на летището да посрещна съпругата си.

Винсънт стана.

— Мисля, че ми показахте правилния път. Веднага ще седна да работя според новото виждане.

Стиснаха си ръцете и Винсънт си тръгна. Баидр се обърна към Каридж.

— Какво мислиш? — запита той.

— Ако смея да си кажа мнението, шефе, смятам, че би трябвало да му платите и да забравите тая работа. Единственото, в което можете да сте сигурен относно този филм, са загубите.

— Коранът учи, че човек може да се облагодетелства разнородно от действията си, да търси не само печалбата, но и доброто.

— Вярвам, че сте прав, но на ваше място много бих внимавал, преди да продължа с филма.

— Ти си необикновен млад човек. Понякога не си ли мислиш и за друго освен за долари и центове?

Каридж издържа погледа му.

— Не и когато работя. Не мога да си представя, че сте ме наели заради изисканите ми обноски.

— Предполагам, че не — отбеляза той. — Но съществуват неща по-важни от парите.

— Не на мен се пада да вземам решения — каза Дик. — Не и когато се отнася до вашите пари. — Започна да прибира някои документи в куфарчето си. — Мое задължение е да съм сигурен, че вие съзнавате всички рискове. Останалото е ваше дело.

— И ти смяташ, че работата с филма носи риск?

— Голям.

Баидр се замисли за малко.

— Ще го имам предвид по-нататък. Отново ще е върнем към него, когато сценарият бъде готов и платим.

— Да, сър.

Баидр тръгна към вратата на спалнята.

— Благодаря, Дик — каза тихо. — Не бих искал някога да си помислиш, че не оценявам онова, което се опитваш да правиш за мен.

Дик се изчерви. Баидр не го хвалеше често.

— Няма нужда да ми благодарите, шефе.

Баидр се усмихна.

— Ще взема набързо един душ и след няколко минути съм готов. Обади се да докарат колата пред бунгалото.

— Готово, шефе. — Каридж вдигна телефона, преди Баидр да затвори вратата.

ПЕТА ГЛАВА

Както обикновено полетът от Париж закъсня с един час. Наум Баидр проклинаше авиолиниите. Всички са еднакви. Никога нямат точна информация за пристигането, тя идва толкова късно, че няма какво да правиш, освен да седиш на летището и да чакаш самолета да се приземи.

Телефонът звънна в малката стая на ВИП-а и стюардесата вдигна слушалката. За момент се заслуша, а после се обърна към тях.

— Нула нула три каца в момента. След няколко минути ще бъде на ръкава.

Баидр стана. Тя се изправи иззад бюрото и отиде при тях.

— На изхода ще ви посрещне мистър Хансен и ще уреди бързо формалностите за мисис Ал Фей.

— Благодаря — каза Баидр.

Около мястото за пристигане се събра тълпа. Посрещна ги мистър Хансен — набит мъж в униформа на Ер Франс. Той бързо ги преведе надолу по стълбите през митническата зона. Униформен паспортен служител се присъедини към тях и всички влязоха в залата за пристигане в момента, когато Джордана слизаше от самолета.

Баидр кимна одобрително. Джордана имаше безпогрешна интуиция. Нямаше помен от обичайните джинси и прозрачни дрехи, които предпочиташе да носи в Южна Франция. Напротив — беше модерно облечена млада калифорнийска съпруга. Костюмът Диор с прилична дължина на полата, шапката със спусната периферия и лекия грим подхождаха точно за обществото, в което им предстоеше да бъдат. Тръгна напред, за да я поздрави.

Тя поднесе страна за целувка.

— Изглеждаш великолепно — каза той.

— Благодаря. — Тя се усмихна.

— Удобно ли пътува?

— Спах през целия път. Подредиха ми специално място.

— Хубаво. Очаква ни тежка програма.

Зад нея се появи Юсеф с поизмачкан тъмен костюм и секретарката й. Баидр се ръкува с тях, а представителят на Ер Франс взе паспортите им, за да бъдат извършени формалностите. Баидр заведе Джордана настрани от хората, за да поговорят насаме.

— Съжалявам, че не успях да се върна това лято — рече той.

— Ние също. Особено момчетата. Помолиха ме да ти предам нещо.

— Какво?

— Искаха да ти кажа, че се справят много добре с арабския. За да не се срамуваш от тях.

— Наистина ли? — учуди се той.

— Така мисля. Говорят на арабски и с прислугата, независимо дали някой ги разбира или не.

Той се усмихна доволен.

— Радвам се. — Погледите им се срещнаха. — А ти? Ти какво прави?

— Нищо особено, както обикновено.

— Изглеждаш много добре. — Тя не отговори. — Тази година имаше ли много партита?

— Винаги има.

— Нещо вълнуващо?

— Нищо специално. — Тя се взря в него. — Отслабнал си. Станал си на вейка.

— Трябва да се храня повече — каза той. — Никога не бих се върнал в Близкия изток в този вид. Ще решат, че съм изпаднал в затруднено положение.

Тя се усмихна. Знаеше за какво намеква. За успеха на човек арабите съдеха по дебелината му. Винаги се отнасяха по-почтително към пълен мъж, отколкото към слаб.

— Яж хляб и картофи — каза тя. — И повече агнешко.

Високо се изсмя. Знаеше, че той има западен вкус. Не обичаше храни, съдържащи скорбяла, както и мазнини. Предпочитате бифтеци.

— Ще го имам предвид.

Хансен се приближи към тях.

— Всичко е окей — съобщи той. — На пистата ви чака кола, за да ви отведе до летището за хеликоптери.

— Тогава можем да вървим — каза Баидр. Направи знак на Юсеф да се приближи и му заяви: — Винсънт е в хотел „Бевърли Хилс“. Прекарай уикенда с него и се опитай да разбереш как точно стоят работите. Ще се свържа с теб в понеделник.

Юсеф се опита да скрие разочарованието си. Мразеше да го държат настрани от нещо важно.

— Смятате ли, че има проблем с Винсънт?

— Не зная, но ми се струва, че за три месеца трябваше поне да е започнал.

— Оставете това на мен, шефе — поверително каза Юсеф. — Ще му припари под краката.

— Ще стигнем дотам за около половин час — съобщи пилотът на хеликоптера, щом се издигнаха във въздуха.

— Какво облекло за довечера? — запита Джордана. — Колко време ще имаме?

Баидр погледна часовника си.

— Коктейлите са в осем, а вечерята — в девет. Официално облекло.

Джордана го погледна. Известно й беше колко мразеше той вечерното облекло.

— Полагаш всички възможни усилия.

— Точно така — призна той. — Искам да направя добро впечатление. Имам усещането, че са засегнати, понеже съм поел контрол върху банката.

— Убедена съм, че като се запознаят с теб, ще преодолеят това отношение.

— Надявам се — каза сериозно Баидр. — Но не съм сигурен. Тези хора държат на своя затворен кръг.

— Ще си променят отношението. Познавам ги много добре. С изключение на тия от Пасадена. Но и те не са по-различни от останалите. Ще отидат там, където са и парите.

Когато пристигнаха, огромният букет червени рози от името на президента на банката Джоузеф Е. Хъчинсън и съпругата му Доли, изпратен на Джордана, доказваше, че е права, или поне отчасти.

На вратата леко се почука и се чу тихият глас на Джабир:

— Седем и петнайсет е, господарю.

— Благодаря ти — отвърна Баидр. Изправи се до малката масичка, където четеше последните доклади от банката. Щеше да има време за още един душ, преди да облече смокинга. Той бързо свали ризата и панталоните си и гол се упъти към банята, която разделяше спалнята му от тази на Джордана.

Отвори вратата тъкмо когато тя се изправяше, кожата й блестеше след благоуханната вана. Застана за миг и я загледа.

— Съжалявам. — Извинението му се изплъзна, преди да се замисли. — Не знаех, че още си тук.

Тя също го погледна.

— Няма нищо — каза тя с донякъде ироничен тон. — Не е нужно да се извиняваш.

Той мълчеше.

Тя се пресегна, взе една кърпа и започна да я увива около себе си. Той я спря с жест. Джордана го погледна въпросително.

— Почти бях забравил колко си красива — промълви той.

Бавно изтегли кърпата от ръката й. Пусна я на пода. Пръстите му се преминаха от бузата й през зачервеното щръкнало зърно на гърдата, покрай малката вдлъбнатина на пъпа й до леката издатина на венериния й хълм.

— Просто красива — прошепна той. Тя не помръдна.

— Погледни ме! — каза изведнъж с настоятелен тон.

Тя вдигна поглед към лицето му. В очите му имаше лека тъга.

— Джордана.

— Да?

— Джордана, какво се случи с нас, че така се отчуждихме?

Неочаквано очите й се изпълниха със сълзи.

— Не знам — прошепна тя.

Той я прегърна и притисна главата й към рамото си.

— Има толкова сгрешени неща — рече. — Не зная откъде да започна, за да ги поправя.

Тя искаше да му каже нещо, но не намери думи. Идваха от различни светове. В неговия свят жената беше нищо, а мъжът — всичко. Ако му заявеше, че има същите нужди като него, същите сексуални и обществени пориви, той би го възприел като заплаха за мъжкото си превъзходство. Щеше да си помисли, че не е била добра съпруга. И все пак тъкмо тези нужди ги сближиха в началото.

Тя притисна лице към гърдите му и тихо заплака. Той нежно погали косата й.

— Липсваше ми — промълви. Сложи ръка под брадичката й и вдигна лицето й. — За мен ти си единствена.

„Тогава защо не идва при тях? А другите жени?“ — мина й през ума.

Той й отговори, като че ли четеше мислите й.

— Те не означават нищо — каза. — Те са само, за да минава времето.

Тя все още мълчеше.

— И с теб ли е същото? — добави той.

Тя го погледна в очите. Той знаеше. Винаги е знаел. Но никога не беше го споменавал. Кимна. Устните му се свиха за миг. Въздъхна.

— Човек изгражда своя рай или ад още тук на земята. Както аз изграждам моя.

— Не ми ли се сърдиш? — запита тя.

— Какво право имам? Присъдата ни се произнася, когато застанем пред Аллаха и тогава се четат прегрешенията ни. Достатъчно ми е да нося собствените си грехове. Ти не си като нас, така че дори нашите закони не биха могли да бъдат приложени за теб. Имам една-единствена молба.

— Каква е тя? — запита тя.

— Само да не е с евреин — каза той. — Ще се правя, че не виждам останалите, както постъпваш и ти.

Тя сведе очи.

— Трябва ли да има други?

— На този въпрос не мога да отговоря вместо теб — каза той. — Аз съм мъж.

Нямаше какво да му отвърне. Той отново придърпа главата й.

— Обичам те, Джордана.

Тя почувства как топлината му се разлива в нея и се притисна към него. С корема си усети как той се втвърдява. Спусна ръце и го обхвана. Беше корав и пръстите й се навлажниха от него.

— Баидр! — простена тя. — Баидр!

Той се вгледа в очите й, после я хвана под мишниците и я вдигна във въздуха пред себе си. Несъзнателно тя разтвори крака и ги уви около кръста му, а той бавно я спусна върху себе си. Тя пое дъх, когато усети, че влиза в нея. Като че ли пъхна нажежена пръчка в сърцето й. Прав, той я крепеше и започна бавно да се движи в нея.

Горещината се разля в тялото й и тя не можа да се спре. Притисната към Баидр като маймуна, започна спастично да се извива, разтърсвана от оргазъм след оргазъм. Мислите лудо препускаха в главата й. Не беше правилно. Не биваше така. Не трябваше да получава това. Не беше наказанието, което търсеше.

Тя отвори очи и го изгледа с безумен поглед.

— Искам да ми причиниш болка — каза.

— Какво?

— Да ме заболи. Моля те. Както последния път. Не заслужавам нищо повече.

За миг той застина, после бавно я пусна на пода и откопчи ръцете й от себе си. Внезапно гласът му стана студен.

— По-добре се обличай, иначе ще закъснеем.

Обърна се и влезе в стаята си. След малко тя се разтрепери. Взе хавлията и се изруга. Нищо не можеше да направи както трябва.

ШЕСТА ГЛАВА

Жегата от палещото бяло слънце като че се отразяваше в назъбените скали и пясъците на пустинята, които се простираха пред тях. Тук-там случаен изсъхнал шубрак се поклащаше мудно на топлия вятър. Пукотът на картечница някъде напред изведнъж секна.

Лайла лежеше неподвижно в малкото убежище. Усещаше как потта се събира под мишниците й, между гърдите и краката й. Внимателно се претърколи по гръб. Въздъхна с облекчение. Болката в гърдите й, на които се бе опирала о земята, утихна. Присви очи към небето и се замисли колко ли дълго ще лежи тук. Сирийският наемник, който отговаряше за тренировките им, й каза да не мърда оттам, докато останалите от взвода не я настигнат. Хвърли поглед към тежкия мъжки хронометър. Трябваше да са тук поне преди десет минути.

Стоически се насили да изчака. Може и да беше само тренировъчно упражнение, но куршумите, които използваха, бяха бойни и вече една жена беше убита, а три други — ранени. След последното упражнение в лагера въпросът с черен хумор беше кой ще спечели най-много от ликвидирането на федаините — те или израелците?

Искаше й се да запуши, но не смееше да мръдне. Струйка дим в чистия въздух щеше да привлече огъня. Зад дупката чу някакъв шум.

Тихо се обърна по корем и изви глава, за да погледне, като в същото време придърпа пушката към себе си. Малко по малко се промъкна до върха на укритието и се надигна.

Удари я една тежка ръка, която нахлупи стоманената каска и обшивката върху ушите й. През болката чу грубия глас на инструктора.

— Глупава женска! Казано ти беше да държиш главата си надолу! Щях да те забележа от сто метра.

Той се прекатури запъхтян в дупката до нея. Беше нисък и дебел, як мъж, на когото не достигаше нито дъх, нито търпение.

— Какво става тук горе? — запита той.

— Откъде да знам? — тросна се тя сърдито. — Нали ми нареди да не си подавам главата.

— Предполагаше се, че ти си авангардът.

— Ти ми обясни как да направя така, че да разбера какво става, без да си подавам главата от укритието? — саркастично каза тя.

Той млъкна. Без да продума, извади пакет цигари и й предложи. Тя взе една, а той запали цигарите и на двамата.

— Мислех, че не бива да пушим — отбеляза.

— Пичка ти майчина — каза той. — Уморих се да играя тия тъпи игри.

— Кога ще дойде взводът?

— Едва когато се стъмни. Решихме, че за тях няма да е безопасно да се придвижат по-рано.

— Тогава защо дойде тук?

Той я погледна унило.

— Някой трябваше да ти съобщи за промяната в плана.

Тя се втренчи в него. Можеше да изпрати някой от другите, нямаше нужда да идва лично. Но тя знаеше защо го е направил. Досега тя като че ли беше единствената жена от взвода, която не беше минал.

Това не я обезпокои особено. Можеше да се справи с него, ако се наложеше. Или пък ако искаше. В някои отношения всичко бе много улеснено. Всички традиционни мюсюлмански забрани бяха вдигнати. На жените им казаха, че в борбата за свобода тяхно задължение е да дават утеха и облекчение на мъжете. В новото свободно общество никой нямаше да ги сочи с пръст. Ето още един начин как жената можеше да помогне за спечелване на борбата.

Той откачи манерката от колана си и развъртя капачката. Отметна глава назад и остави водата да се излива на тънка струйка бавно в гърлото му, а после й я подаде. Тя сипа малко на пръстите си и бавно изтри лицето си.

— Да не ме чуе Аллах, но е горещо — каза той. Тя кимна, връщайки му манерката.

— Голям късметлия си — отбеляза. — Аз съм тук вече от два часа. А докато се стъмни, ти ще седиш по-малко от мен.

Отново се обърна по гръб и издърпа надолу козирката на каската да я пази от слънцето. Можеше поне да се нагласи удобно, докато чака. След малко усети погледа му. През притворените си клепачи виждаше как я е зяпнал. Забеляза тъмните кръгове от пот под мишниците, на кръста и на дъното на панталона си. Като че бе маркирала интимните си места.

— Ще се опитам да си почина — обяви тя. — Тази горещина ме скапа.

Той не отговори. Тя погледна нагоре към небето. Струваше й се, че яркосиният му цвят е характерен за края на лятото. Странно. Досега винаги го беше свързвала с края на лятната ваканция и връщането в училище. Един спомен изникна в съзнанието й. Беше ден, подобен на този, със същото синьо небе, когато майка й каза, че баща й ще иска развод. Заради онази американска кучка. А след спонтанен аборт тя не можеше повече да има деца, така че нямаше да му роди син. Този следобед Лайла и по-голямата й сестра играеха на плажа, когато изведнъж се появи икономката Фарида. Изглеждаше странно развълнувана.

— Незабавно се върнете в къщата — рече. — Баща ви тръгва и иска да се сбогува с вас.

— Добре — каза тя. — Само да си сменим мокрите бански.

— Не — възрази рязко Фарида. — Няма време.

Баща ви бърза.

Тя се обърна и се заклатушка обратно към къщата. Те тръгнаха след нея.

— Мислех, че татко ще поостане — каза Амал. — Защо заминава?

— Не знам. Аз съм само прислужница. Не ми се полага да питам.

Двете момичета се спогледаха. Фарида винаги знаеше всичко. Щом твърди, че не знае, значи не искаше те да знаят.

Спря пред страничната врата на къщата.

— Избършете краката си от пясъка — изкомандва ги. — Баща ви чака в предния салон.

Те бързо изтриха краката си и се втурнаха през къщата. Баща им ги чакаше близо до предната врата. Джабир вече пренасяше куфарите в колата.

Баидр се извърна и изведнъж се усмихна. Но очите му бяха странно тъжни. Когато се спуснаха към него, той приклекна на едно коляно, за да ги прегърне.

— Радвам се, че дойдохте навреме — каза. — Страхувах се, че ще тръгна, без да ви кажа довиждане.

— Къде отиваш, татко? — запита Лайла.

— Трябва да се върна в Америка по важна работа.

— Аз си мислех, че ще останеш — каза Амал.

— Не мога.

— Но ти ни обеща да ни заведеш на водни ски — запротестира Лайла.

— Съжалявам. — Гласът му някак се разтрепери и ненадейно очите му се насълзиха. Привлече ги към себе си. — Бъдете добри момичета и слушайте майка си.

Нещо не беше наред. Усещаха го, но не им беше ясно какво е.

— Когато се върнеш, ще ни заведеш ли на водни ски? — запита Лайла.

Баща й не отговори. Вместо това ги притисна здраво. Внезапно ги пусна и се изправи. Лайла вдигна поглед и си помисли колко е хубав. Никой от другите бащи не беше като него.

На прага зад него се появи Джабир.

— Става късно, господарю. Трябва да побързаме, за да хванем самолета.

Баидр се наведе и ги целуна — първо Амал, после Лайла.

— Момичета, разчитам на вас да се грижите за майка си и да й се подчинявате.

Те кимнаха безмълвно. Той се упъти към вратата, а те го последваха. Беше по средата на стълбите към колата, когато Лайла извика след него.

— Дълго ли няма да те има, татко?

Той като че ли се поколеба за миг, но в следващия беше вече в колата и вратата се захлопна, без той да отговори. Те се загледаха след автомобила, а после се прибраха в къщата.

Фарида ги чакаше.

— Мама в стаята си ли е? — запита Амал.

— Да — отговори Фарида. — Но си почива. Не се чувства добре и помоли да не я безпокоят.

— Ще слезе ли за вечеря? — обади се Лайла.

— Не смятам. Сега, момичета, се изкъпете и изтрийте всичкия пясък от себе си. Дали майка ви ще дойде на вечеря или не, искам ви на масата чисти и свежи.

Едва по-късно разбраха какво се е случило. След вечеря дойдоха родителите на майка им и щом баба им ги видя, се разплака.

Разтревожена, тя ги притисна към пълните си гърди.

— Бедните ми малки сирачета — нареждаше тя. — Какво ще стане с вас сега?

Дядо Риад веднага се разсърди.

— Тихо, жено! — изръмжа. — Какво искаш да направиш? Да изплашиш децата до смърт ли?

Амал веднага се разплака.

— Самолетът на татко ми се е разбил! — вайкаше се тя.

— Виждаш ли? — с тържествуващ глас натякна дядото. — Какво ти казах? — Той отстрани жена си и вдигна голямото момиче в прегръдките си. — Нищо не се е случило на татко ти. Добре е.

— Но нана каза, че сме сирачета.

— Не сте сирачета — отрече той. — Все още си имате майка и баща. И нас.

Лайла гледаше баба си. Тежкият грим на възрастната жена се беше размазал по бузите й.

— Тогава защо нана плаче?

Старият човек се почувства неудобно.

— Разстроена е, защото баща ви си отиде. Ето защо.

Лайла сви рамене.

— Няма значение. Татко все тръгва нанякъде. Но всичко е наред. Той пак се връща.

Дядо Риад се взря в нея. Не продума. В салона влезе Фарида.

— Къде е господарката ти? — запита той.

— В стаята си — отговори Фарида. Обърна се към децата. — Време е за лягане.

— Точно така — каза бързо дядо Риад. — Хайде в леглата. Ще се видим сутринта.

— Ще ни заведеш ли на брега? — запита Лайла.

— Да — отговори дядо й. — Сега правете каквото Фарида ви казва.

Когато тръгнаха, Лайла чу дядо си:

— Предай на господарката си, че ще я чакаме в салона.

Фарида се възпротиви неодобрително.

— Господарката е много разстроена. Тя няма да слезе.

Тонът на дядо й не търпеше възражения.

— Ще слезе. Кажи й, че е важно.

По-късно, когато си легнаха, чуха силни гласове, които идваха от долния етаж. Изпълзяха от леглата и открехнаха вратата. Гласът на майка им беше рязък и гневен.

— Посветих му живота си! — викаше тя. — И това е благодарността, която получавам! Да ме остави заради някаква американска кучка с руса коса, която му е родила проклет син!

Гласът на дядо им беше по-тих, но все пак го доловиха.

— Нямаше избор. Такова беше нареждането на принца.

— Ти го защитаваш! — укори го майка им. — Вместо собствената си кръв и плът ти защитаваш несправедливостта. Интересуваш се само от банката и парите си. Докато влоговете им са при теб, не те е грижа какво ще стане с мен!

— И какво става с теб? — изръмжа дядо. — Липсва ли ти нещо? Ти ставаш милионерка. Не ти взе децата, както му позволява законът. Остави ти имота и къщите — тук и в Бейрут плюс отделна сума за момичетата. Какво искаш още?

— Моя ли е вината, че не можах да му родя син? — извика Мариам. — Защо винаги жената е виновна? Не му ли родих деца, не му ли бях предана, макар и да знаех, че по света се влачи с курви от друга вяра? В името на Аллаха, кой от нас живя праведно? Във всеки случай аз, а не той.

— Волята на Аллах е, че един мъж трябва да има син — отвърна баща й. — След като ти не му го роди, той не само че има право, но негово задължение е да се сдобие с наследник.

Гласът на Мариам вече заглъхваше, но все още звучеше напрегнато.

— Може да е волята на Аллах, но един ден ще си плати. Дъщерите му ще разберат, че ни предаде, и в очите им ще бъде едно нищожество. Повече няма да ги види.

— На това място гласовете стихнаха и момичетата вече не чуваха какво се говори долу. Полека затвориха вратата и се върнаха в леглата си. Всичко беше много странно и не схващаха напълно какво става.

На следващия ден, докато бяха на плажа, Лайла ненадейно се обърна към дядо си, който седеше на стол под чадър и четеше вестник.

— Ако татко толкова е искал син — рече тя — защо не ми е казал? С радост щях да стана момче.

Дядо Риад остави вестника.

— Не е толкова лесно, дете.

— Вярно ли е това, което мама казва? — запита тя. — Никога ли няма да го видим вече?

Той помълча, преди да отговори.

— Майка ти беше разгневена. С времето ще го преглътне.

Но не се получи така. Годините минаваха и момичетата постепенно започнаха да възприемат отношението на майка им към бащата. А след като баща им не се опита да се сближи с тях, те най-накрая се убедиха, че тя е права.

Когато слънцето взе да преваля и лятната синевина започна да помръква, въздухът захладя. Лайла се изви настрани и погледна сириеца.

— Колко още остава?

— Около половин час — отговори той усмихнат.

— Ще имаме достатъчно време. — Протегна ръка към нея.

Тя бързо се дръпна.

— Недей!

Той я зяпна.

— Какво ти става? Да не би да си лесбийка?

— Не — каза тя тихо.

— Тогава не бъди толкова старомодна. Защо мислиш, че дават хапчета на момичетата?

Тя отвърна на погледа му. В гласа й се прокрадна презрение. Всички мъже бяха еднакви.

— За да се предпазвам аз, а не за твое удобство — отвърна.

— Той й отправи победоносна — поне по негово мнение — усмивка.

— Хайде, ела — обади се и отново протегна ръка. — Може би ще ти покажа как да изпиташ удоволствие.

С бързо движение тя го сръга с пушката в корема.

— Съмнявам се — изрече тихо. — Може да си ме научил как да използвам това оръжие, но аз вече зная да се чукам.

Той сведе очи, а после ги вдигна към лицето й. Разсмя се от сърце.

— Не съм се съмнявал и за минута — изрече бързо. — Само се тревожех да не загубиш тренинг.

СЕДМА ГЛАВА

Лайла с мъка изпълзя по назъбената, покрита с пясък скала, докато стигна заграждението от бодлива тел. Спря задъхана. След малко се обърна и се взря в бледо осветената нощ. Соад — едрата египтянка и Айда — ливанката бяха на сантиметри зад нея.

— Къде е Хамид? — запита тя.

— Откъде, по дяволите, да знам? — изруга египтянката. — Смятах, че е стигнал горе преди нас.

— Джамила одраска коляното си, като се катереше по скалите — каза Айда. — Видях го, че я превързва.

— Това беше преди един час — саркастично додаде Соад. — А досега сигурно е изтъркал путката й като кожа на прашка.

— Какво да правим? — запита Лайла. — За да прекосим, са ни необходими ножици за бодлива тел.

— Мисля, че Фарида има — каза Айда.

— Предайте й назад — нареди Лайла. Съобщението премина бързо по редицата жени зад нея. След малко ножиците, прехвърлени от ръка на ръка, стигнаха до Лайла. Соад й ги подаде.

— Боравила ли си с такива по-рано?

— Не — отговори Лайла. — А ти?

Соад поклати глава.

— Няма да е трудно. Последният път наблюдавах Хамид как го прави.

Тя пое ножиците и полека долази до заграждението с бодлива тел, после се извъртя по гръб. Бавно вдигна ножиците над главата си. Излъсканите метални остриета блеснаха на лунната светлина. Навярно само за част от секундата, но незабавно картечницата напред затрака и куршумите засвистяха над главите им.

— По дяволите! — възкликна с възмущение Лайла, залягайки. Не смееше да помести дори главата си, за да погледне към другите. — Къде сте? — извика.

— Тук сме — обади се Соад. — Не мърдаме.

— Трябва да се изтеглим — каза Лайла. — Забелязали са ни.

— Ти се изтегляй. Не тръгвам наникъде, докато не спре картечницата.

— Ако изпълзим, спасени сме — стрелят на метър от главите ни.

— Те са араби — отбеляза саркастично Соад. — Не познавам арабин, който да стреля точно. Оставам тук.

— Аз пък потеглям. Ако искаш, можеш да си стоиш тук цяла нощ.

Предпазливо се обърна по корем и запъпли като рак покрай телената ограда. След малко чу дращещи звуци зад себе си. Погледна назад. Останалите жени я следваха.

Почти половин час по-късно спря. Картечницата все още стреляше, но куршумите вече не летяха над главите им. Бяха излезли извън обсега им.

Този път не рискува. Натърка с пръст остриетата на ножиците, така че да не отразяват светлината. Отново се обърна по гръб и достигна телената мрежа. Беше по-твърда, отколкото си мислеше. Шумът от рязането се носеше в тишината на нощта, но изглежда, никой не чуваше. След няколко минути направи в първия ред отвор колкото да се провре. През отвора излази към следващия ред. Оставаха още два реда и тогава щяха да са вън от опасност.

Въпреки студа тя се изпоти. С мъка се захвана с втория ред. Беше от двойна тел и бяха нужни почти двайсет минути, за да я пререже. Последният ред беше изплетен от тройна тел, трябваха й четирийсет минути, за да се справи.

Просна се по гръб задъхана, ръцете и раменете я боляха. След малко погледна към Соад.

— Ще залягаме, докато се доберем до белите колчета. Вероятно са на двеста метра. Оттам нататък сме извън всякаква опасност.

— Окей — отговори Соад.

— Помнете — главите долу — напомни Лайла. Отново се претърколи по корем и започна да се влачи напред. Двеста метра по корем й се сториха като хиляда мили.

Най-накрая на няколко метра пред себе си видя белите колчета, набити в земята. В същото време чу мъжки гласове.

Лайла вдигна ръка с дланта назад, за да даде знак на жените да мълчат. Срамота щеше да е да ги забележат тъкмо сега. Всички се свиха на земята.

Гласовете идваха отляво. На лунната светлина тя различи трима войници. Единият палеше цигара, а другите двама седяха зад картечница. Кибритената клечка, изхвърлена от войника, описа пламтяща дъга и падна близо до лицето на Лайла.

— Тия курви са още там — каза войникът с цигарата.

Един от другите двама се изправи и раздвижи ръцете си, за да се сгрее.

— Хамид ще се окаже с няколко замръзнали путки в ръцете си.

Войникът с цигарата се изсмя.

— Може да ми подхвърли някои и на мен. Ще му покажа как да ги затопли.

— Хамид не се отказва от нищо — обади се седналият. — Той е като паша с харем.

Чу се леко бръмчене. Войникът с цигарата взе уоки-токито. Лайла не разбра какво говори по него, но чу какво обясни на другарите си, след като прекъсна връзката.

— Беше първи пост. Открили са ги, а после ги изпуснали. Смятат, че са тръгнали насам.

— Бабина им трънкина — каза единият от другите. — При тази лунна светлина виждам на половин миля напред. Нищо няма.

— Въпреки това си отваряй очите. Ще се изложим, ако няколко момичета ни направят на маймуни.

Лайла се усмихна злобно. Тъкмо това щеше да стане. Протегна ръка назад и потупа Соад по рамото. Беззвучно размърда устни:

— Чу ли?

Соад кимна, също и жените зад нея. Всички бяха чули.

Лайла направи широк и бърз жест с ръка. Те разбраха. С пълзене щяха да опишат кръг около платформата на картечницата. Раздвижиха се бавно, почти без да дишат.

Отне им близо час, докато заобиколят белите колчета и се разположат точно зад картечницата. Тогава Лайла даде сигнал.

С вик жените се изправиха на крака и нападнаха. Ругаейки, войниците се обърнаха и се оказаха срещу дулата на оръжията на жените.

— Пленихме ви — каза Лайла. Изведнъж ефрейторът се усмихна.

— Предполагам — призна той.

Лайла позна, че той беше онзи, който запали цигарата. Каза тържествуващо:

— Може би сега ще си промените мнението за жените-войници.

Ефрейторът кимна.

— Може би.

— А сега какво да правим? — запита Соад.

— Не знам — каза Лайла. — Смятам, че трябва да се обадим и да докладваме за пленниците. Обърна се към ефрейтора. — Дай ми твоето уоки-токи.

Той й го подаде. Усмихваше се.

— Мога ли да изляза с едно предложение?

— Щом желаеш — отговори Лайла делово.

— Ние сме ваши пленници, нали? Лайла кимна.

— Защо не ни изнасилите, преди да докладвате? Обещаваме, че няма да се оплачем.

Жените се разхилиха. Лайла се ядоса. Арабските мъже са най-отвратително самомнителните нерези. Натисна копчето за свръзка на уоки-токито. Но преди да получи отговор, Хамид и Джамила се приближиха: имаха вид като че се бяха разхождали цял следобед в парка.

— Къде, по дяволите, бяхте? — кресна тя на Хамид.

— Точно зад вас.

— Защо не ни помогнахте?

Той вдигна рамене.

— За какво да ви помагаме? Вие се справихте добре.

Тя погледна Джамила. Лицето на пълната палестинка изглеждаше разведрено и на Лайла й беше ясно защо. Обърна се към Хамид.

— Как минахте през бодливата тел?

— Лесно — отговори той с широка усмивка. — Изровихме си малък изкоп и проебахме пътя си оттам.

Докато можа, Лайла запази сериозен израз, а после се разсмя. Сирийският наемник имаше странно чувство за хумор, но все пак беше забавен. Подаде му уоки-токито.

— Хайде, обади им се — каза. — Може би ще ги накараш да ни изпратят камион. Мисля, че всички имаме нужда от гореща баня.

Парата се издигаше над покривите на бараките с душове. Гласовете на жените заглушаваха шума на течащата вода.

Всяка кабинка имаше по четири душа, тъй като бяха строени за обществени нужди, така че четири жени се събираха заедно. А понеже кабините бяха само две, винаги се нареждаше опашка от жени, които чакаха да се освободи място. Лайла обичаше да изчаква докато повечето жени свършат да се къпят, затова не бързаше. Облегна се на прозореца и запуши цигара, заслушана в говора на жените.

Бяха изминали вече почти три месеца, откакто дойде в лагера и през цялото време от сутрин до вечер ги тренираха. Каквато и тлъстина да е имало по тялото й, тя отдавна се беше стопила. Сега беше слаба, коремът и мускулите на хълбоците й бяха стегнати, гърдите й бяха като две ябълки. Лъскавата й черна коса, подстригана късо за удобство, когато пристигна, сега стигаше до раменете й.

Всяка сутрин преди закуска имаха два часа гимнастика и тренировка. След това идваше обучението на жените за работа с оръжия — как да ги използват и как да се отбраняват. Научиха как да употребяват ръчните и пластичните гранати, техниката на подготовка и укриване на пощенски пратки с експлозив, както и боравене с транзисторни апарати с часовников механизъм. Следобедите прекарваха в тренировки по ръкопашен бой и за въоръжена схватка. По-късно имаха политически лекции. Политическата подготовка беше важна, тъй като всеки от тях бе предполагаем мисионер на новия ред в арабския свят.

Политическите лекции биваха следвани от уроци по военна тактика, диверсия и саботаж, партизанска война и подривна дейност.

Целият последен месец тренираха на полето. Всички теоретични познания бяха приложени на практика. Лайла постепенно чувстваше как мускулите й заякват. Все по-рядко се възприемаше като жена. Целта, заради която тренираше, я беше обсебила, беше определила битието й. Чрез нея и други подобни на нея щеше да дойде новият свят. На моменти си спомняше за майка си и сестра си. Те бяха в Бейрут, все още живееха в стария свят — сестра й с дребнавите си грижи около семейството и социалните проблеми, а майка й продължаваше да страда и негодува от начина, по който беше отхвърлена от баща й, но не правеше нищо конструктивно с живота си. За миг Лайла затваряше очи и си представяше онзи ден в Южна Франция преди идването й тук. Мислеше как баща й и синовете му караха водни ски в залива пред хотел „Карлтон“. Баща й не беше се променил, откакто го видя за последен път преди девет години. Все още бе висок и хубав, пълен със сила и живот. Само ако можеше да разбере, само ако знаеше доколко е способен да помогне да се освободи арабския свят от империализма на Израел и Америка. Само ако знаеше за нуждата, страданията, гнета, който изпитваха неговите братя, нямаше да стои бездейно и да позволи това да се случи. Но само си мечтаеше да бъде така. Разбира се, той знаеше. Положително знаеше.

Но просто не го беше грижа. Богатството му бе дошло по рождение и единственият му стремеж беше да го увеличи. Той обичаше лукса и властта, която се проявяваше само като си мръднеше пръста. А ужасната истина е, че не беше сам. Шейховете, принцовете и кралете, банкерите и богаташите бяха едни и същи, независимо дали са араби или не. Те се интересуваха само от себе си. Каквито и облаги да произтичаха от техните начинания, те си оставаха инцидентни. Все още милиони селяни във всички арабски страни живееха на границата на глада, докато управниците им пътуваха в кадилаци с климатични инсталации, в частни самолети, поддържаха палати и къщи из целия свят и надуто говореха за освобождението на своите народи.

Рано или късно това трябваше да стане. Войната срещу чужденците беше само първата крачка. Втората и вероятно по-трудната щеше да бъде борбата срещу собствените им потисници — срещу хора като баща й, които ограбваха всичко и не деляха богатството си с никого.

Един от душовете се освободи и Лайла преметна голямата груба хавлиена кърпа върху разделителната преграда и пристъпи под вдигащата пара вода. Топлината премина през нея като успокоителен балсам. Усети как напрегнатите й мускули се отпускат. Бавно и лениво започна да се сапунисва, допирът на пръстите върху собствената й кожа й доставяше чувствено удоволствие.

В това отношение приличаше на баща си. Отново си го представи на водните ски, с изопнати мускули — цялото му същество се радваше на физическото усилие, на умението и равновесието.

Тя насапуниса меката окосменост на лонното възвишение, докато тъмните къдрички се покриха с бяла пяна. След това издаде бедрата си напред така, че водата да бие директно там. Топлината проникна в тялото й. Леко, почти несъзнателно тя се погали. Оргазмът и образът на баща й на ските, с изпънати бедра, я връхлетяха едновременно и я изненадаха. Преди да успее да се спре, друг оргазъм я разтърси. Сепна се, обзе я яд, а после отвращение от себе си. Изпитваше отвращение дори само от представата. Бързо спря горещата вода и застана като вдървена под ледената струя, докато тялото й посиня от студ. Излезе от клетката и уви хавлиената кърпа около себе си.

Истинска лудост. Никога по-рано не бе имала подобни мисли. Но то беше в кръвта й. Майка й го беше казвала много пъти. Била като баща си. Той бил подвластен на тялото си — страстта и похотта му никога не можели да бъдат задоволени. Майка им беше разказвала истории за него и жените. Не бил мъж, способен да се задоволи само с една почтена жена. Лоша кръв, заявяваше майка й като предупреждение.

Изсуши се и след като завърза кърпата около себе си, се върна в бараката.

Соад, която спеше на леглото до нейното, беше почти облечена.

— Какво ще правиш тази вечер?

Лайла понечи да вземе една роба.

— Нищо. Смятам просто да остана в леглото и да почета.

Соад започна да се черви.

— Имам среща с Абдула и един негов приятел. Защо не дойдеш?

— Наистина нямам желание.

Соад я погледна:

— Хайде. Ще ти се отрази добре, ако излезеш.

Лайла не отговори. Припомни си Соад в първия й ден тук. Дошла, за да бъде близо до приятеля си, и разказваше на всички как не можела да дочака мига да бъде с него. Но след като той не се появи, тя не се разстрои. Взе насериозно разкрепостяването на жената. В тази армия жените имаха равни права, изчука се с целия лагер и изобщо не се церемонеше. „В Кайро не е така“ — казваше тя с груб смях.

— Искам да знаеш нещо — сериозно започна Соад. — Ако дойдеш, ще ти отстъпя Абдула. Той е най-добрият ебач в лагера. Аз ще отида с приятеля му.

Лайла я стрелна с очи.

— Няма да дойда.

— За какво се пазиш? — запита Соад. — Дори да не го искаш за себе си, това е част от задълженията ти. Командващият офицер не ни ли каза, че ние отговаряме за утехата и облекчението на нашите мъже? Не мога да си представя по-добър начин да съчетавам задължения и удоволствие.

Лайла се разсмя. Умът на Соад работеше в една посока.

— Фантастична си — каза й тя. — Но нито един от тези мъже не ми харесва.

— Никога няма да разбереш, докато не ги изпробваш — възрази Соад. — Мъжете могат да те изненадат. Понякога най-големите любовници имат нищо и никакъв вид.

Лайла поклати глава.

Озадачен израз се изписа на лицето на Соад.

— Ти девствена ли си?

Лайла се усмихна.

— Не.

— Тогава си влюбена — заключи тя.

— Не.

Соад се отказа.

— Не те разбирам.

Това беше най-вярното, което Соад някога беше казвала. Но как да я накара да проумее, че в живота има други неща, по-важни за нея от секса?

ОСМА ГЛАВА

Бяха минали десет минути от сутрешната тръба, когато вратата на казармата неочаквано се отвори и Хамид се провикна от прага: „Мирно!“

Настъпи бъркотия, докато жените застанаха пред леглата си, всички облечени до различна степен.

Хамид отстъпи и влезе командващият офицер.

Наблюдателните й тъмни очи обхванаха цялото помещение с един поглед, след това тя отиде в средата, последвана от Хамид. Фактът, че някои жени бяха полуголи, като че ли не й направи никакво впечатление.

Застана мълчаливо, а после проговори. Гласът й беше ясен и безстрастен.

— Днес е последният ви ден. Обучението завърши. Ние свършихме работата си. Лагерът ще бъде затворен, а на вас ще ви бъдат посочени задълженията на други места.

Спря за момент. Жените не мърдаха, нито пък сваляха очи от лицето й.

— Гордея се с вас — продължи тя. — С всички. Имаше някои, които гледаха на нас с презрение и скептицизъм. Казваха, че от жените, особено от арабките, не стават добри войници, че са годни само да готвят, да чистят и да се грижат за децата. Ние им доказахме, че грешат. Вие сте членове на Ал-Иквах. В нашата армия вие сте равни на мъжете. Вие получихте същото обучение като мъжете и се справихте така добре, както всеки от тях.

Жените мълчаха. Командващият офицер продължи:

— Имате точно един час, за да приберете личните си вещи и да сте готови за тръгване. Ще се срещна с всяка от вас поотделно, за да ви връча новите назначения. Тези назначения не подлежат, повтарям, не подлежат на обсъждане между вас. Те засягат само вас и са строго секретни. Каквото и да е обсъждане на тези назначения ще се смята за измяна и се наказва със смърт, тъй като неуместните откровения могат да причинят смъртта на много от нашите другари.

Тя се упъти към вратата и от прага се обърна с лице към тях.

— Ан-наср, поздравявам ви. Нека Аллах ви пази. — Вдигна ръка за поздрав.

— Ан-наср! — извикаха те, отговаряйки на поздрава. — Идбах ал-баду.

След като вратата се затвори след нея, помещението се изпълни с гласовете им.

— Сигурно се задава нещо голямо.

— Това е с един месец по-рано, отколкото ни бяха казали.

— Не е случайно.

Лайла не коментираше. Отвори шкафчето си и започна да вади дрехите, които носеше при пристигането си. Тихомълком подреди униформата и работните дрехи на спретната купчинка върху леглото си. Дори събра сутиените, гащите, обувките, ботушите и чорапите на отделно купче.

Отвори малкия куфар, с който беше дошла. Извади сините джинси, купени във Франция тъкмо преди да тръгне, и ги обу. Тъкмо тогава установи колко се беше променило тялото й. По-рано те й бяха впити, а сега — халтави около кръста и седалищните й части. Дори ризата й падаше свободно и тя нави ръкавите, които като че ли се бяха удължили. Завърза ризата на кръста си и пъхна крака в меките сандали. Прибра гребена си, четката и козметиката, а след това внимателно провери шкафчето. Беше празно. Затвори куфара.

Седна на леглото и запали цигара. Останалите жени още разискваха какво да вземат и какво не. Соад я погледна.

— Ти си със собствените дрехи? — Лайла кимна.

— Командващият офицер каза лични вещи. Това са единствените неща, които са мои.

— А униформите? — запита една от другите.

— Ако искаха да ги вземем, щяха да ни кажат.

— Смятам, че Лайла е права — каза Соад. — Обърна се към шкафчето си. — Мисля, че нямам нищо против да си облека моите дрехи за разнообразие. — След малко зяпна от изумление. — Нищо не ми става. Всичко е толкова голямо.

Лайла се засмя.

— Не е толкова лошо. — Изгаси цигарата си. — Помисли си с каква радост ще си купиш нови неща.

Когато излизаше от сградата, слънцето се показваше над планината. Утринният въздух беше свеж и чист. Тя пое дълбоко дъх.

— Готова ли си? — чу гласа на Хамид зад себе си.

Обърна се. Беше се облегнал на стената, а вечната цигара висеше от устата му.

— Готова, както винаги ще бъда — отговори. Той я изгледа продължително.

— Не си като другите и го знаеш.

Тя не отвърна.

— Нямаше нужда да идваш. Ти си богата. Би могла да имаш каквото поискаш. — Наемникът я наблюдаваше с преценяващ поглед.

— Бих ли могла? Откъде знаеш какво искам?

— Не вярваш на всички тези празни приказки, нали? — Той се изсмя. — Минал съм през три войни. Всеки път е едно и също. Лозунгите, виковете, заплахите, обетите за отмъщение. А като засвяткат куршумите, всичко свършва. Обръщат се и се разбягват. Остават само политиците.

— Вероятно някой ден ще бъде различно — каза тя.

Той извади друга цигара от джоба си и я запали от фаса на предишната.

— Какво мислиш, че ще стане, ако си възвърнем Палестина?

— Хората ще бъдат свободни — отговори тя.

— Свободни от какво? Свободни да гладуват като нас, останалите? При всичките пари, които сега се стичат в арабските страни, хората пак гладуват.

— Това също ще трябва да се промени.

— Хюсеин, петролните шейхове, дори баща ти и неговия принц, смяташ ли, че доброволно ще поделят състоянието си с масите? Поне сега трябва да направят нещо. Ако спечелим и върху тях не се упражни натиск, тогава какво? Кой ще ги принуди да дадат богатството си? Никой, те само ще станат още по-богати.

— Зависи от хората дали ще ги променят.

Хамид се изсмя с горчивина.

— Почти съжалявам, че тази работа приключи. Беше добра. Сега ще трябва да си търся друга.

— Какво искаш да кажеш? — запита тя. — Няма ли да ти дадат назначение?

— Назначение ли? — захили се той. — Аз съм професионалист. На мен ми плащат. Хиляда ливански лири на месец за тази работа. Не зная къде другаде бих могъл да получавам толкова пари.

— Сигурно в армията има място за теб?

— За сто и петдесет ще си скъсам задника от работа — каза той. — Предпочитам Братството. Там плащат повече. Те като че ли винаги имат много пари за пръскане.

— Не вярваш ли в това, което вършим? — запита го тя.

— Разбира се — отвърна той. — Само че не вярвам в ръководителите ни. Те са твърде много, подредили са се с отворени джобове и всеки от тях се опитва да стане победител.

— Не може всички да са такива.

Той й се усмихна.

— Още си млада. Ще се научиш.

— Какво се е случило? — поинтересува се тя. — Защо е тази внезапна промяна в плановете?

Той вдигна рамене.

— Не зная. Заповедта дойде снощи и командващият офицер беше така изненадана както всички нас. Не е спала цяла нощ, за да подготви всичко.

— Тя е изключителна жена. Нали?

Хамид кимна.

— Ако беше мъж, може би щях да имам по-голямо доверие във водачите ни. — Погледна я насмешливо. — Знаеш, че ми дължиш нещо.

— Така ли? — озадачи се тя. — Какво? Той показа казармата зад себе си.

— В този взвод има четиринайсет момичета. Единствено теб не съм минал.

Тя се засмя.

— Съжалявам.

— И трябва — каза той полусериозно. — Тринайсет не е хубаво число. Ще се случи нещо лошо.

— Едва ли — засмя се тя. — Приеми, че тепърва ти предстои.

Той се ухили.

— Хайде да се договорим. Ако някога пак се срещнем — без значение къде, — ще го направим.

Тя протегна ръка.

— Съгласна.

Стиснаха си ръцете. Той впери очи в нейните.

— Знаеш ли, за момиче не си лош войник.

— Благодаря — каза тя. Той погледна часовника си.

— Смяташ ли, че са готови?

— Би трябвало — отговори тя. — Никоя от тях няма за прибиране кой знае какво.

Той хвърли цигарата, обърна се и отвори вратата на казарменото помещение.

— Окей, момичета — извика със служебен тон. — Строй се, ходом марш!

Минаха почти два часа, преди да ги въведат в щаба на командващия офицер. Докато чакаха, пред очите им разтуриха лагера. Мъже и камиони изнасяха всичко — легла, дрехи, оръжия — извън сградата. Най-накрая лагерът заприлича на призрачно селище. Вратите и прозорците бяха отворени, пясъкът от пустинята навяваше, нетърпелив да завземе онова, което му принадлежеше.

Жените стояха пред главната квартира и наблюдаваха как натоварените камиони заминават. Сградата на щаба щеше да бъде разглобена последна. Когато ги въведоха, вече изнасяха мебелите.

Викаха ги по азбучен ред и Лайла беше първа.

Тя затвори вратата след себе си, пристъпи до бюрото на командващия офицер и стегнато поздрави:

— Ал Фей се явява по ваша заповед.

Някак не беше същото, когато си с джинси, а не в униформа.

Командващият офицер отвърна уморено на поздрава.

— Свободно. Ан-наср — каза тя. Сведе поглед към листа пред себе си. — Ал Фей, това ли е истинското ти име?

— Да, госпожо — За първи път Лайла се обръщаше към нея като към жена. Командващият офицер беше уморена.

— Ти ще се върнеш в къщата на майка си в Бейрут — отрони тя. — Ще се свържем с теб и ще ти дадем указания за следващото назначение.

— Това ли е всичко, госпожо? Нищо друго?

— Засега това е всичко. Не се безпокой, ще ти се обадим.

— Но как ще разбера? Няма ли някакво кодово име или друг начин, за да съм сигурна…

Командващият офицер я прекъсна.

— Когато те повикат, ще разбереш — отвърна й. — Засега задачата ти е да се прибереш в къщи и да чакаш. Не бива да влизаш в каквито и да е политически групировки или да се сближаваш с такива, независимо колко симпатизират на нашата кауза. Ще си мълчиш и ще поддържаш нормални връзки със семейството си. Разбираш ли?

— Да, госпожо.

Командващият офицер я погледна за миг. Като че ли щеше да каже още нещо, но се спря.

— Пожелавам ти късмет — рече. — Свободно.

Лайла поздрави, обърна се стегнато и излезе от стаята. Мина през външния кабинет. Останалите жени я изгледаха с любопитство, но тя не продума.

Навън чакаше камион. Хамид й го посочи с ръка.

— Вашата лимузина ви очаква.

Лайла кимна, изкачи се безмълвно отзад и седна на една пейка. За по-малко от половин час камионът се напълни.

Възцари се особено мълчание. Изведнъж всички се превърнаха в непознати, обвързани от заповедите, и се страхуваха, че неволно могат да издадат нещо.

Соад наруши мълчанието.

— Знаете ли — каза с дрезгавия си египетски изговор, — това място наистина ще ми липсва. Не беше чак толкова лошо, а аз се начуках по-добре от когато и да било.

При тези думи всички се засмяха и веднага се разприказваха. Толкова неща имаше да си припомнят и да се шегуват — случайности, грешки, дори тежки моменти. Половин час мина, а камионът още не тръгваше.

— Какво чакаме? — обърна се една от жените към Хамид.

— Командира — отговори той. — Ще излезе след минута.

Оказа се прав. След малко тя се появи на прага зад него. Щом я видяха, жените млъкнаха.

За първи път я виждаха без униформа. Беше облечена с френски вълнен костюм, но той не й беше по мярка. Жакетът беше твърде къс, а полата — твърде дълга. Ръбовете на чорапите й бяха изкривени и вървеше несигурно на обувки с високи токове, които беше обула, за да изглежда по-снажна. Присъствието й на командир, осезаемо докато носеше униформа, някак беше изчезнало. Дори лицето й изглеждаше пълно и неуверено.

Ако беше още малко по-пълна, помисли си Лайла, нямаше да се различава от майка ми. Или от която и да е жена от семейството. Хамид отвори вратата и тя влезе в камиона до шофьора. Хамид изтича отзад и се качи при жените.

— Окей — извика на шофьора.

Когато се придвижиха към пътя и спряха след редицата от други камиони, изнасяха последните мебели. След малко и последният камион наду клаксона, за да сигнализира, че е готов. Тогава първият тръгна и след малко всички се отправиха надолу по пътя към брега. На завоя около южния склон на планината хвърлиха последен поглед към лагера. Беше празен и изоставен, все едно, че не е съществувал. Жените отново се смълчаха. Нямаше повече шеги. Всички бяха заети със собствените си мисли.

Нямаше час откакто пътуваха, когато чуха експлозии някъде зад тях в местността на лагера. След малко доловиха бученето на самолети, които изведнъж се оказаха над главите им. Някъде напред един камион избухна в пламъци.

Хамид се изправи в задната част на камиона.

— Израелски бомбардировачи! — изкрещя на шофьора. — Излез от пътя!

Но сред тътена и шумотевицата шофьорът не го чу. Вместо това натисна газта и се удари в предния камион. В същото време друг самолет прелетя над конвоя.

Във въздуха свистяха куршуми. Уцелиха още един камион и той избухна. Жените се развикаха, опитвайки се да слязат от камиона.

— Отстрани! — викаше Хамид. — Залегнете в канавките!

Лайла се движеше автоматично. Падна на земята, претърколи се и се хвърли към банкета, свличайки се в канавката с главата надолу.

Още един самолет изрева над тях. Този път тя видя пламтящите следи от ракетите. И други камиони експлодираха сред облаци дим.

— А защо не отвърнем на огъня? — провикна се някой.

— С какво? — друг извика в отговор. — Всички картечници са в камионите!

Още една жена скочи в канавката до нея. Лайла я чу, че плаче. Не вдигна глава да погледне. Прелиташе друг самолет.

Този път един снаряд удари камиона, в който бяха доскоро. Той се пръсна на хиляди парчета и викове от силна болка изпълниха въздуха. Отломките, които падаха около нея, бяха парчета метал и части от човешки тела.

Тя се сгуши още по-дълбоко в канавката, мъчейки се да се зарови във ронливата земя. Трябваше някак да избегне смъртта от тези летящи чудовища.

Самолетите отново изреваха, пронизителното свистене на реактивните им мотори се носеше след тях и още снаряди се изсипаха върху конвоя. След това изчезнаха така внезапно, както бяха дошли — устремиха се високо в небето и направиха завой на запад. Боядисаните сини звезди отстрани на самолетите блеснаха на слънчевата светлина.

За момент беше тихо, а после околността се изпълни със стоновете на ранените. Вопли, писъци и викове за помощ. Лайла бавно подаде глава от канавката.

На пътя няколко души се раздвижиха. Обърна се да погледне жената, която се беше хвърлила до нея. Беше Соад.

— Соад — прошепна тя. — Добре ли си?

Египтянката бавно се извърна.

— Мисля, че съм ранена — отговори с необичайно мек глас.

— Хайде да ти помогна — каза Лайла и припълзя към нея.

— Благодаря — прошепна Соад. Опита се да вдигне главата си, а после плавно се свлече обратно на земята. Кръвта шурна от носа и устата й, оцветявайки пръстта под нея, а очите й се разтвориха широко и застинаха втренчени.

Лайла я погледна. За пръв път виждаше някой да умира, но нямаше нужда да й се казва, че Соад е издъхнала. Лайла усети как я полазиха студени тръпки. Наложи си да извърне очи встрани и се изправи.

Препъвайки се, излезе от канавката. Земята беше покрита с най-различни отломки. Пред нея лежеше откъсната ръка с диамантен пръстен, който искреше на светлината на слънцето. Тя я подритна и отиде при камиона.

От него не беше останало нищо освен извити железа и счупени дъски, я наоколо лежаха разкъсани и обезобразени тела. Тя взираше тъпо, после заобиколи откъм предната част. Тялото на командващия офицер беше проснато наполовина върху шофьора, а другата му половина стърчеше извън отворената врата. Полата й се беше вдигнала неприлично над пълните бедра.

С ъгълчето на окото Лайла забеляза някакво движение. Един войник беше намерил ръката и издърпваше от пръста диамантения пръстен. Когато успя, той захвърли ръката, внимателно разгледа диаманта и го пъхна в джоба си. Усети погледа й и вдигна очи. Тя не проговори. Той се усмихна глупаво.

— Мъртвите нямат нужда от нищо — каза. После се скри зад камиона.

Гаденето се вдигна до гърлото й, тя се преви се надве и мъчително повърна на пътя. Усети, че отмалява и започна да се свлича, когато една силна ръка прихвана раменете й.

— Леко — каза Хамид. — Леко.

Беше свършила, но се чувстваше слаба и трепереше. Обърна се към него и притисна лице към рамото му.

— Защо? — извика. — Защо постъпиха така с нас? Ние нищо не сме им направили.

— Война е — каза Хамид.

Тя вдигна поглед към лицето му. На бузата му имаше кръв.

— Знаели са, че ще има нападение, затова ни изкараха.

Хамид не отговори.

— Тогава е глупаво — каза разгневено, — да тръгнем с всички камиони заедно по пътя. Да им предоставим такава мишена.

Хамид се втренчи в нея безизразно.

— Затова ли ни тренираха? За да бъдем избити като животни?

— Няма да бъде представено така, когато слушаме радиото тази вечер — каза той. — Предполагам, че геройски сме свалили поне шест израелски реактивни самолета.

— Какво говориш? — запита тя объркана. — Ти луд ли си? Не сме дали дори един изстрел.

Той обясняваше тихо:

— Точно така. Но сто милиона араби не са били тук, за да видят.

— Евреите. Тези скотове. Ние бяхме беззащитни и въпреки всичко ни нападнаха.

— Според радиото вчера сме спечелили голяма победа — продължи той. — В Тел Авив един автобус с ученици е бил хвърлен във въздуха, убивайки трийсет деца. Допускам, че по този начин са искали да ни покажат, че не го одобряват.

— Братството има право — заяви тя. — Единственият начин да ги спрем, е да ги изтребим.

Той я погледна безмълвно, после бръкна в джоба си, извади цигара и я запали. Изпусна дима през носа си.

— Хайде, малката, да си тръгваме. Нямаме работа тук, а ни чака дълго ходене.

— Можем да останем и да помогнем да ги погребем.

Той посочи зад себе си. Тя се обърна и видя мъже, които ровеха из боклуците.

— В момента са заети — търсят дали няма да открият нещо. По-късно ще се сбият за това, което са намерили. А после ще се бият само за теб. Ти си единствената оцеляла жена.

Тя се вторачи в него безмълвно.

— Не смятам, че имаш желание да дадеш утеха и успокоение на двайсет или трийсет мъже едновременно.

— А откъде знаеш, че няма да ни последват?

Той се наведе бързо и взе нещо, което лежеше в краката му. За пръв път тя забеляза, че имаше автомат, а в колана му беше затъкнат пистолет.

— Ти очаквал ли си това?

Той сви рамене.

— Казах ти, че съм професионалист. Бях ги сложил под пейката и ги грабнах, преди да скоча от камиона. Пък и имах някакво предчувствие. Не ти ли споменах, че тринайсет е лошо число?

ДЕВЕТА ГЛАВА

От единия ъгъл на стаята Баидр наблюдаваше Джордана. Чувстваше се доволен. Изборът му беше правилен. Джордана осигуряваше точно баланса, който му беше необходим. Сега тя пожелаваше лека нощ на семейство Хъчинсън. Беше впечатлила съпругите и това несъмнено щеше да се отрази на отношенията му с управниците на банката. Сега бяха един екип.

Разбира се, новото предложение за подялба на печалбата помогна много. Никой не възразяваше петнайсет процента от печалбата да се разпределят сред служителите на стоково дивидентна база. Има нещо, което обединява всички хора — алчността.

Джо Хъчинсън се приближи до него.

— Радвам се, че успяхме да се срещнем — каза той със сърдечния си калифорнийски глас. — Наистина е хубаво да знаеш, че човекът, с когото работиш, мисли по същия начин като теб.

— Аз също съм много доволен, приятелю — отговори Баидр.

— И жените изключително си допаднаха — отбеляза Хъчинсън, хвърляйки поглед към съпругата си. — Вашата госпожа покани Доли да й гостува следващото лято в Южна Франция.

— Чудесно — Баидр се засмя. — Заповядайте и вие. Ще прекараме весело.

Калифорниецът намигна и се ухили.

— Чух за френските мацки — каза. — Вярно ли е, че по плажовете всички се разхождат без сутиени?

— По някои плажове.

— Ще дойда, бъдете сигурен. През войната не успях да стигна до Европа. Бях в противовъздушната артилерия в Северна Африка и единствените момичета, които видях, бяха местни курви. Никой уважаващ себе си мъж не би ги докоснал. Или имат трипер, или пък някой туземец те чака зад ъгъла, за да те намушка с нож.

Очевидно Хъчинсън не осъзнаваше, че говори за арабски страни. В съзнанието си не правеше връзка между обитателите на Северна Африка и мъжа, който стоеше пред него.

— Лоши времена бяха по време на войната — каза Баидр.

— Вашето семейство пострада ли?

— Не точно. Нашата държава е малка и предполагам, че никой не е сметнал за важно да се сражава срещу нея. — Не спомена, че принц Фейяд бе подписал споразумение, което предвиждаше, че ако Германия спечели войната, тя ще отговаря за цялостната разработка на петролните находища в Близкия изток.

— Какво мислите? — запита Хъчинсън. — Дали ще има нова война в Близкия изток?

Баидр го погледна право в очите.

— Колкото вие знаете, толкова и аз.

— Е, все пак ако нещо стане — настоя Хъчинсън, — надявам се да ги сразите. Крайно време е някой да постави тези евреи на мястото им.

— Нямаме много евреи клиенти, нали? — запита Баидр.

— Не, сър — отговори ентусиазирано банкерът. — Просто не ги насърчаваме.

— Не смятате ли, че това е причината да изпуснем сделката с Ранчо дел сол? — продължи Баидр. — Защото хората, които се занимават с разработката, са евреи?

— Сигурно — каза бързо Хъчинсън. — Искаха да въртят бизнес с еврейските банки в Лос Анжелис.

— Интересно. Някой ми каза, че подбили цената. Банките от Лос Анжелис им отпуснали заема при изгодни условия, а ние сме искали пункт и половина повече.

— Евреите нарочно са го направили така, за да подбият цената ни — поясни Хъчинсън.

— Следващият път направо намалете цената. Искам банката ни да бъде конкурентоспособна. Това е единственият начин да привлечем големи инвестиции.

— Дори и ако са на евреи.

Гласът на Баидр се изостри.

— Не се смущавайте. Говорим за долари. Американски долари. За три години тази сделка можеше да ни донесе два милиона при изгодни лихвени условия. Ако бяхме намалили с един пункт, пак щяха да бъдат милион и половина. Не бих искал да пропускаме такива суми.

— Но евреите при всяко положение щяха да подбият цената.

— Вероятно — каза Баидр. — Но просто трябва да помним, че отсега нататък ние ще бъдем заемодател, който предлага на равностойни начала.

— Окей — съгласи се Хъчинсън. — Вие сте шефът.

— Между другото — продължи Баидр, — все още ли е твърда последната сума, която ми споменахте за Лижър сити?

— Да, дванайсет милиона долара. Японците изкуствено я покачиха.

— Тогава заковете на тази цифра.

— Но почакайте. Ние нямаме толкова пари в наличност — запротестира Хъчънсън.

— Казах да спрете на нея, а не да купувате. Смятам, че до края на седмицата е възможно да имаме партньор.

— Задържането ще ни коства десет процента — тоест милион и двеста хиляди. Ако партньорът не се появи, ги губим. По този начин годишната ни печалба отива на кино. На ревизорите няма да им хареса.

— Ще рискувам. Ако се случи най-лошото, аз самият ще повиша цената. — Ако всичко се развиеше както трябва, нямаше да се наложи нито той, нито банката да повишават цената. Японците щяха да авансират шест милиона, а останалите шест щяха да дойдат от неговата близкоизточна групировка, която банката в Ню Йорк беше готова да финансира, и така той щеше да ги получи три пъти. На банката се падаше лихва от сумата и от чистата стойност, той щеше да вземе активите от своя дял в японския консорциум, а притежавате активи и в близкоизточната групировка. Изглежда, парите имат необикновената сила да се самозахранват и да се множат.

Най-накрая Хъчинсънови си отидоха. Джордана се върна в стаята. Отпусна се изтощена в един стол.

— Господи — възкликна, — не ми се вярва!

Той се усмихна.

— Какво не ти се вярва?

— Че на света все още има хора като тях. Мислех, че вече са изчезнали. Спомням си ги от времето, когато бях дете.

— Ще разбереш, че всъщност хората не се променят.

— Мисля, че се променят. Ти се промени. Аз се промених.

Погледите им се срещнаха.

— И не непременно за добро, нали?

— Зависи как разбираш нещата. Не смятам, че бих могла да се върна към онзи начин на живот. Нито пък ти да се прибираш и да си стоиш вкъщи.

Той замълча. В известно отношение беше права. Нямаше начин да се върне назад и да заживее като баща си. Толкова много неща ставаха в света.

— Пуши ми се — каза тя и го погледна. — Дали Джабир няма от неговия хашиш?

— Сигурен съм, че има — отвърна Баидр и плесна с ръце.

Джабир се появи от съседната стая.

— Да, господарю?

Баидр бързо заговори на арабски. След малко Джабир се върна със сребърна кутия за цигари. Отвори я и я поднесе на Джордана. Цигарите бяха красиво завити, с коркови филтри. Тя внимателно взе една. Той се извърна и протегна кутията към Баидр, който също си взе. Джабир я постави върху масичката за кафе пред Джордана и запали клечка кибрит. Поднесе пламъка на такова разстояние, че до цигарата стигаше само върхът му, но не и нагорещената му част. После запали цигарата на Баидр по абсолютно същия начин.

— Благодаря — каза Джордана. Джабир се поклони в знак на почит.

— Моите уважения, господарке. — И излезе тихо от стаята.

Джордана пое дима дълбоко. Почувства успокоителното му действие.

— Хубаво е — отбеляза тя. — Като че ли никой не ги прави като Джабир.

— Семейството му отглежда хашиш в стопанството си недалеч оттам, където е роден баща ми. Арабите го наричат нещото, от което са изтъкани сънищата.

— Прави са. — Тя внезапно се засмя. — Знаеш ли, замаях се. Вече не усещам умора.

— Нито пък аз. — Баидр седна на стола срещу нея, остави цигарата в пепелника, наведе се напред и пое ръката й. — Какво ти се иска да правим?

Тя го погледна в лицето. Изведнъж очите й се напълниха със сълзи.

— Искам да се върнем назад — промълви, — когато се срещнахме за първи път, и да започнем всичко отначало.

Той помълча малко, а след това заговори.

— И аз — каза нежно. — Но не можем.

Тя се втренчи в него, а сълзите се рукнаха по страните й. Зарови лице в шепи.

— Баидр, Баидр — ридаеше. — Какво стана с нас? Къде сгрешихме? Едно време толкова се обичахме.

Той придърпа главата й към гърдите си и се загледа мрачно в пространството. Гласът му тихо отекна в ушите й.

— Не знам — отрони, сещайки си колко красива беше първия път, когато я видя.

Спомни си мразовитата заслепяваща светлина, Която се отразяваше в снега и белите сгради около Избирателните пунктове. Беше януари 1961 година. Най-великата страна в света избираше своя нов президент — един млад мъж на име Джон Ф. Кенеди. Шест месеца по-рано никой в Близкия изток не беше чувал името на младия мъж. После той внезапно бе издигнат за кандидат на Демократическата партия, а върху бюрото на Баидр се появи телеграма от принца: „Каква е политиката на Кенеди по отношение на Близкия изток?“

Отговорът беше лаконичен: „Произраелска. Не се знае много повече.“

На следващия ден телефонният разговор беше също така кратък. Обади се самият принц.

— Намери начин да внесеш един милион долара за кампанията на Никсън — каза принцът.

— Няма да е лесно — отговори Баидр. — Съединените щати имат особени закони за даренията на кампаниите.

Принцът лукаво цъкна с език.

— Навсякъде политиците са едни и същи. Сигурен съм, че ще намериш начин. Мистър Никсън и мистър Айзенхауер много добре се отнесоха към нас, когато през петдесет и шеста англичани и французи искаха да поемат контрола върху Суецкия канал. Поне би трябвало да покажем, че сме благодарни.

— Ще го уредя — отговори Баидр. — Но искам да предложа да направим символично дарение и за кампанията на Кенеди, за всеки случай.

— Защо? — запита принцът. — Смяташ ли, че има някакви шансове?

— Според предвижданията не, но това е Америка. Човек никога не знае.

— Оставям на теб — заяви принцът. — Вече започвам да мисля, че си повече американец отколкото арабин.

Баидр се засмя.

— Американците не смятат така.

— Как са жена ти и дъщерите ти?

— Добре са. Говорих с тях снощи. В Бейрут са. По-хубаво се върни вкъщи — каза принцът.

— Все още се надявам на наследника, който ми обеща. Не искам да чакам много. Не се подмладявам.

— Аллах те закриля — отвърна Баидр. — Ще живееш вечно.

— В рая, надявам се — тихият смях на принца прозвуча като ехо в слушалката, — а не на земята.

Замислен Баидр затвори телефона. Принцът никога не казваше нищо случайно. Чудеше се дали не е чул, че след раждането на второто момиче Мариам не можеше повече да забременява. Ако беше чул, нямаше да пита за наследник.

Би настоявал Баидр да се разведе и да се ожени повторно. Според мюсюлманския закон имаше право да получи развод, щом жена му не е способна вече да ражда. Баидр се колебаеше. Не че обичаше Мариам. Подобно нещо между тях не съществуваше и колкото по-дълго бяха женени, толкова по-малко неща ги свързваха. Тя беше твърде провинциална, въобще не й хареса нито Европа, нито Америка. Беше истински щастлива в собственото си обкръжение, в свят, който й беше близък. Това действително представляваше проблем, мислеше си Баидр. Твърде много беше арабка. Мисълта, че трябва да се ожени за друга арабка, просто не му допадаше.

Може би принцът беше прав. Вероятно прекалено се беше американизирал. Тъй като определено предпочиташе западните жени пред своите сънароднички. В тях имаше живот, стил, представителност, свобода на поведението, каквито арабките не притежаваха.

Баидр намери способ да направи даренията. И двете. Имаха много приятели сред бизнесмените в двете партии. Символичната помощ даде резултат и се получи специална покана от изборния комитет. Принцът отклони поканата поради влошено здраве и определи Баидр за свой специален представител на изборите.

Баидр се намираше в сектора за представители на чужди държави и много близо до самата изборна трибуна. Чувстваше се извънредно неприятно в мразовития студ, независимо от топлото бельо под официалния фрак, бисерносивите жилетка и панталон. Цилиндърът, дълбоко нахлупен, за да не го отвее силният вятър, не допринасяше особено да държи главата му топла.

Озърна се. Някои други дипломати и съпругите им се бяха подготвили по-добре от него. Бяха по-възрастни, а вероятно бяха присъствали и друг път на подобна церемония. Наблюдаваше ги как си сръбваха от малки сребърни шишенца, съвсем явно се виждаха и много термоси.

Погледна часовника си. Беше почти дванайсет и четвърт. Закъсняваха. Церемонията трябваше да започне в дванайсет. Бръкна в джоба си за тъмните очила. Очите му се бяха уморили от примижаването срещу слънцето и снега, но промени решението си. Никой от останалите не беше с такива очила. Настана оживление. Когато започнаха ръкоплясканията, той вдигна очи. Избраният президент се приближаваше към трибуната.

В него имаше нещо много младежко и уязвимо, докато вървеше с твърда крачка, а вятърът развяваше косата му. Като че ли студът не го безпокоеше. Единствен той от всички на трибуната не носеше нито палто, нито шапка.

След малко един свещеник излезе напред и произнесе молитва. Гласът му беше напевен и монотонен като на всички свещеници, независимо от вярата им, а младият президент стоеше изпънат, със сключени ръце и почтително сведена глава. Аллах не би настоявал за толкова дълга молитва в студено време, помисли си Баидр.

Когато свещеникът свърши, друг мъж пристъпи напред. Беше възрастен, белокос, а лицето му изглеждаше изсечено от същия гранит като сградата зад гърба му. Баидр чу шушукания наоколо. Човекът беше Робърт Фрост — един от най-големите американски поети.

Старецът започна да говори, дъхът му вдигаше пара в мразовития зимен въздух. Баидр не различаваше, думите. След малко поетът засече. Сякаш се бе сблъскал с някакъв проблем.

Друг мъж застана до него и протегна шапка над катедрата. Очевидно слънцето бе заслепило стареца и той не можеше да прочете написаното на листа пред него. Из сектора се разнесе шепот. Мъжът, който държеше шапката, беше Линдън Джонсън — бъдещият вицепрезидент. Старецът каза нещо, избраният вицепрезидент отстъпи назад и поетът започна да рецитира стихове по памет. Гласът му кънтеше от микрофоните, но Баидр вече не слушаше. Бе забелязал едно момиче на трибуната три реда зад президента.

Изглеждаше висока, но не можеше да определи със сигурност. Трибуната беше издигната, за да виждат всички и да бъдат наблюдавани. Беше гологлава, с дълга права руса коса и златиста кожа. Ясносините й очи бяха разположени над високи скули, а плавните линии на страните завършваха с почти квадратна брадичка. Докато слушаше напрегнато поета, устните й бяха полуотворени и разкриваха равни бели зъби. Когато той свърши, тя се усмихна, засмя се и ентусиазирано изръкопляска. Кой знае защо, Баидр си помисли, че е от Калифорния.

После президентът положи клетва. Самата церемония трая може би миг, след което той се приближи до катедрата и започна речта си. Баидр се заслуша внимателно.

Имаше едно изречение, което го накара да се замисли дали президентът не е чел Корана. Би могло да е взето от тази свещена книга. „Учтивостта не е белег на слабост, а искреността винаги е предмет на доказване.“

Когато президентът замлъкна, Баидр потърси с поглед момичето, но го нямаше. Опита се да го открие в тълпата, която се изтегляше от трибуната, но никъде не я забеляза.

Лицето й обаче все изникваше пред очите му, Докато следобед си почиваше в апартамента на хотела. Няколко пъти проследи изборната церемония по телевизията с надеждата да я зърне отново, Но всеки път камерата снимаше от друг ъгъл.

Имаше само още един шанс. Върху бюрото на Баидр бяха пръснати покани за четири бала в чест на изборите и на всеки от тях бе обещано, че ще присъства и президентът. Вероятно тя е от екипа му, мислеше си той. Но каква беше? Това бе въпросът.

Отговорът беше прост. Трябваше да отиде на четирите бала. Ако президентът можеше да го направи, значи и той можеше.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Баидр си позволи да прекара само по един час на всеки бал. И четирите си приличаха — претъпкани и шумни, дансингът беше пълен с хора — пияни и трезви, танцуващи, разговарящи или просто разхождащи се безцелно. Единственото общо между тях беше, че ги уреждаха демократите, които се радваха, че звездата им отново бе изгряла след осем години мрак. По-късно Баидр започна да недоумява дали в страната изобщо са останали републиканци.

На първия бал пристигна тъкмо когато президентът преди секунда си беше тръгнал. Погледът му обиколи внимателно залата. Никога не си беше представял, че във Вашингтон има толкова много блондинки, но нито една от тях не беше онази, която търсеше. Отиде до бара и си поръча чаша шампанско.

Един мъж се приближи до него и го хвана за ръката.

— Видя ли го? — запита възбудено.

— Кого? — на свой ред попита Баидр.

— Как кого, президента — отвърна мъжът обидено. — За кого друг мога да питам?

Баидр се усмихна.

— Видях го.

— Страхотен, нали? — Мъжът се усмихна и се отдалечи, без да дочака отговора.

Баидр остави чашата си и реши да отиде на следващия бал. Хубаво, че не беше далеч, тъй като улиците бяха заледени. Докато се добере дотам, президентът пак си беше тръгнал. Баидр огледа залата и след като видя, че момичето го няма, дори не се задържа да изпие чаша вино.

Пристигна на третия бал по средата на един танц. Хората се бяха скупчили около дансинга и се опитваха да надникнат през тълпата.

Баидр си проправи път. Потупа по рамото един мъж.

— Какво става?

— Президентът танцува там с някакво момиче — каза мъжът, без да се извръща. В срещуположната част на дансинга светкавиците на фотоапаратите прищракваха. Баидр се насочи натам. Докато вървеше, чу как една жена каза с неодобрение:

— Защо не танцува с Джаки?

Чу отговора на мъжа, пълен с досада:

— Той е длъжен, Мери. Това е политика.

— Тогава защо винаги с хубаво момиче? — тросна се жена му. — Не го виждам да танцува с някоя от нас, които работихме толкова много за кампанията.

Баидр беше на края на дансинга. Фотографите се катереха един връз друг, за да снимат президента. За кратко Баидр беше прикован до един стълб, но после успя да се промъкне покрай тях.

Около президента и партньорката му имаше много малко свободно място. Всъщност останалите двойки въобще не танцуваха, а само се движеха в полукръг и зяпаха президента. Баидр също се загледа. Президентът танцуваше с неговото момиче.

Обзе го гадно чувство на разочарование. От начина, по който си говореха и се смееха, личеше, че се познават доста добре. Надеждата да открие някой, който би ги запознал, се разби на пух и прах. Човек не може да помоли президента на Съединените щати да го представи на момиче. Освен това беше подочул някои истории за президента. Очевидно се изявяваше много мъжествено пред жените.

Докато се взираше, музиката секна и двойката се оттегли от дансинга. Незабавно я заобиколи тълпа. Фотографите пак снимаха. Президентът се обърна към момичето. Усмихнат й каза нещо. Тя кимна, а президентът се извърна и си тръгна. Хората го последваха и след миг момичето остана почти само.

Той дълбоко си пое дъх и се приближи до нея.

— Мис?

Отблизо беше още по-красива отколкото отдалеч.

— Да? — отвърна вежливо. Гласът й беше нисък и с интонация от западните щати.

— Какво изпитвахте, докато танцувахте с президента на Съединените щати?

— Странен въпрос.

— Как се казвате?

— Да не сте репортер?

— Не — отговори той. — Добре ли познавате президента?

— Задавате доста много въпроси за човек, който твърди, че не е репортер.

Той се усмихна.

— Сигурно. Просто не мога да измисля друг начин да ви задържа да не си тръгнете.

За първи път тя го погледна право в очите.

— Мога да ви подскажа — рече. — Защо не ме поканите да танцуваме?

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Казваше се Джордана Мейсън — родена и израснала в Сан Франциско. Така че бе прав в едно. Че е момиче от Калифорния. Майка й и баща й бяха разведени от детската й възраст. И двамата родители се бяха оженили повторно, но отношенията помежду им оставаха добри. Джордана беше в близки отношения с баща си, въпреки че живееше с майка си. Беше деветнайсетгодишна, в предпоследния курс на Бъркли и една от организаторките на движението „Студенти за Кенеди“. Това беше и причината да бъде поканена на церемонията.

Беше хванала окото на кандидата на един митинг в Сан Франциско. Хората му, които отговаряха за пресата, направиха голям удар благодарение на снимките му със студентите и той й обеща, че ако спечели, ще й изпрати покана.

Не беше чак толкова наивна да повярва, че ще си спомни за обещанието. Сигурна бе, че мисълта му е заета с много по-важни неща. Така че се изненада, когато една сутрин поканата пристигна по пощата.

Възбудено възкликна пред майка си.

— Не е ли прекрасно?

Майка й прие вестта хладно. Цялото семейство бяха твърди републиканци.

— Надявам се, че са ти осигурили придружителка — каза майка й.

— Мамо — провикна се Джордана, — вече е шейсета, а не хиляда и деветстотната година. Аз съм голямо момиче. Мога сама да се грижа за себе си.

— Сигурна съм, скъпа — отговори майка й спокойно. — Но дали са ти ангажирали квартира? А кой ще плати самолетния билет?

— Предполага се да уредя сама тези неща. Поканата е само за изборната церемония. В нея се казва, че ще имам място на същата трибуна като Президента.

— Все пак не ми харесва — навири нос майка й. — Смятам, че е по-добре да обсъдиш този въпрос с баща си.

Тя се отби в бюрото на баща си в Административния център. Той не беше по-ентусиазиран от майка й, но прояви разбиране колко много означава тази покана за нея. Предупреди я за репутацията на Кенеди, макар и да знаеше, че тя е способна да се справя сама. Освен това беше сигурен, че сега, след като човекът беше станал президент, ще промени навиците си. Съгласи се да й купи билет, но поиска тя да поговори отново с майка си дали няма някои приятели, на които да гостува. Хотелите във Вашингтон бяха известни като гнезда на порока, пълни с всякакви чернокожи политици от Юга и с чужденци, които се опитват да пробутат съмнителни стоки. Най-накрая откриха, че всичките им приятели са републиканци и за Джордана беше по-добре да отиде на хотел, отколкото някой от тях да разбере, че член от тяхната фамилия е преминал в противниковия лагер.

Това научи Баидр по време на първия танц. След като свърши музиката, тръгнаха да търсят празна маса, за да седнат и да си поприказват. Намериха място в една малка зала, в която се влизаше от главната. Келнерите сновяха като луди, за да изпълнят поръчките, които се сипеха от всички страни.

Баидр лесно разреши проблема. Привлече погледа на отговорника на салона, размахвайки ръка, в която беше скрил десетдоларова банкнота. След малко на масата им се появи бутилка „Дом Периньон“.

— Това е скъпо вино — отбеляза Джордана. — Сигурен ли сте, че можете да си го позволите?

— Смятам, че да — каза Баидр незаангажиращо. Той вдигна чашата си. — За най-красивото момиче във Вашингтон.

Тя се засмя.

— Откъде знаете? Не сте видели всичките.

— Видях достатъчно.

Тя опита виното.

— Великолепно е. Казват, че калифорнийското шампанско е хубаво като френското, но не и колкото това.

— Калифорнийското шампанско не е лошо.

— Обзалагам се, че никога не сте го опитвали — обвини го тя.

Той се изсмя.

— Посещавах Харвардския университет, а след това учих няколко години в Станфордския.

— С какво се занимавате?

— Бизнесмен съм.

Тя го изгледа със съмнение.

— Изглеждате малко млад за това.

— Сега възрастта няма значение — каза той. — Кенеди е само на четирийсет и три, а е президент.

— Вие не сте на четирийсет и три — отбеляза я. — На колко години сте?

— Достатъчно съм възрастен — отговори той и отново напълни чашите. — Кога се прибирате?

— Утре сутрин.

— Не си отивайте. След като ви открих дяволски трудно, не бива да изчезнете така бързо.

Тя се засмя.

— В понеделник трябва да бъда на лекции. — На лицето й се изписа озадачение. — Какво искате да кажете с това, че сте ме открили дяволски трудно?

— Видях ви следобед на церемонията по избора. Останахте в съзнанието ми, затова реших да посетя всички балове, докато ви намеря. Уверен бях, че ще бъдете на някой от тях.

— Честно?

Той кимна.

Тя погледна чашата си.

— Трябва да се връщам.

— Но не и утре — каза той. — Има цял уикенд, преди да се върнете.

— Тук е много студено. Никога не съм мръзнала през целия ми живот. Нямам дрехи за такова време.

— Ще се погрижим за това. Тази вечер можем да тръгнем за Акапулко. Там е топло.

— Има ли самолет толкова късно? — запита тя.

— Винаги има самолети.

— Това е лудост — каза тя усмихната. — А как ще бъда уверена, че ще има връзка за Сан Франциско? Нали знаете мексиканските линии?

— Гарантирам — обеща той поверително. — Какво ще кажете?

Тя го изгледа скептично.

— Не знам. Не съм сигурна.

— В какво?

— Защо го правите. Дори не ме познавате.

— Ето начин да се опознаем.

Тя се взря в него.

— На какво разчитате вие?

Той отвърна на погледа й спокойно.

— На удоволствието от вашата компания.

— Само на това? Нищо друго?

— Не е ли достатъчно? — засмя се той. — Не съм сексуален маниак, ако ме мислите за такъв. Нямате абсолютно никакъв повод за тревога.

— Но аз дори не знам името ви.

— Не е проблем. — Той извади визитна картичка от портфейла си и й я подаде.

Тя сведе поглед към нея.

— Баидр Ал Фей. БИРИС инкорпорейтид, Уол стрийт 70, Ню Йорк — прочете тя на глас. — Какво означава БИРИС?

— Името на моята компания — обясни той. — Близко източно развитие и Инвестиционни съдружници.

— Не сте американец?

— Не. Вие за такъв ли ме взехте?

— Взех ви за евреин — каза тя.

— Защо?

— Не знам. Може би така изглеждате?

— Много хора правят същата грешка — каза той излеко. — Арабин съм.

Тя млъкна. Отново сведе очи към картичката.

— Нещо не е наред ли? — запита той бързо.

— Не. Просто размишлявах, това е. — Тя го погледна. — Никога не съм вършила нещо подобно.

— Винаги и за всичко има първи път.

— Може ли да помисля и да ви отговоря сутринта?

— Разбира се, но наистина ще е срамота да пропуснем цял ден на слънце.

Тя отново се поколеба.

— Наистина ли? Без никакви условия?

— Никакви условия.

Тя вдигна чашата шампанско до устните си и я пресуши.

— Стаята ми е в този хотел горе. Ще се кача да си стегна багажа. Ще бъда готова след петнайсет минути.

— Добре — каза той и направи знак за сметката. — Така ще имам време да телефонирам на няколко места и да уредя полета. Ще вземем моите вещи на път за летището.

Отново валеше сняг, докато лимузината бавно си напредваше път към летището. Джабир седеше тихо на мястото до шофьора и пушеше.

— Надявам се, че няма да закъснеем за полета — отбеляза тя.

— Няма — обеща Баидр.

— Смятате ли, че времето ще ни попречи да излетим?

— Излитал съм в много по-лошо време. Летището беше съвсем празно, когато влязоха.

Джабир и шофьорът бяха зад тях с багажа.

— Не виждам никакви пътници — каза тя, когато се отправиха към изхода за отвеждане към самолета. — Сигурен ли сте, че има полет?

— Има полет — усмихна се той. Чак когато стигнаха рампата и заизкачваха стъпалата към реактивния лиър, тя установи, че влиза в частен самолет. Спря на върха и го погледна. Той кимна в знак на потвърждение.

Стюардът ги чакаше вътре точно зад вратата.

— Добър вечер, мадам. Добър вечер, мистър Ал Фей. — Обърна се към Джордана. — Позволете да ви посоча мястото ви.

Поведе Джордана към удобен лежащ стол и пое палтото й. После се наведе и затегна колана.

— Удобно ли се чувствате, мадам?

— Много, благодаря.

— Благодаря ви, мадам — изрече той и се отдалечи.

Баидр седна до нея и също закопча колана си. След малко стюардът се върна с бутилка „Дом периньон“ и две чаши. След кимване на Баидр той напълни чашите и отново се отдалечи.

Баидр вдигна чашата си.

— Добре дошла на борда на „Звездата на Изтока“.

— Не ми казахте, че ще летим с ваш самолет — Каза тя.

— Не ме попитахте. Само се поинтересувахте дали съм сигурен, че ще има полет.

Тя пийна от шампанското.

— Хубаво е. Знаете ли, че едно момиче може да се пристрасти към такова нещо.

— Мога да измисля и по-лоши неща — Баидр се усмихна.

Самолетът се понесе към полосата. Тя машинално стисна ръката му.

— При излитане винаги съм нервна.

Той се усмихна и нежно задържа ръката й.

— Няма за какво да се безпокоите. И двамата пилоти са много способни.

От прозореца тя погледна падащия сняг.

— Но видимостта не е добра.

— Не е и нужно — отговори той. — Движим се с помощта на радар и уреди. Моторите заработиха на бързи обороти, а след малко самолетът беше вече във въздуха. Когато се издигнаха над снега и облаците в обсипаната със звезди нощ, тя се обърна и забеляза, че ръката й е още в неговата.

— Вие сте странен човек — каза меко. — Често ли правите подобни неща?

— Не — отвърна той. — На мен също ми е за пръв път.

Тя помълча и отпи от шампанското.

— Защо избрахте мен? — запита. Очите му бяха сини като нощното небе.

— Мисля, че се влюбих във вас в мига, в който ви видях.

Стюардът се върна, отново напълни чашите и изчезна. Тя пак отпи, а после се засмя. Видя въпросителния му поглед.

— Помислих си нещо много смешно — промълви.

— Кажете ми.

— Във всички филми, които съм гледала, шейхът идва, яздейки откъм пустинята, грабва момичето на белия си кон и изчезва в нощта. В известен смисъл не постъпвате ли и вие така?

— Сигурно — усмихна се той. — Вижте, аз имам намерение да се оженя за вас.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Живяха заедно три години, преди да се оженят. Това стана едва след раждането на първия им син Мохамед.

През тези три години бяха неразделни. Където и да обикаляше по света, тя го придружаваше. Освен когато се връщаше в Близкия изток. Там тя не ходеше.

— Не преди да се оженим — казваше. — Не искам да се отнасят с мен като към метреса.

— Можем да се оженим — отговаряше той. — Според мюсюлманския закон имам право на четири жени.

— Чудесно — отвръщаше тя саркастично. — Ожени се и за още три арабки.

— Въпросът не е в това, Джордана — започна той. — Не искам други. Искам да се оженя за теб.

— Тогава се разведи.

— Не.

— Защо не? — запита тя. — Не я обичаш. Не се виждаш с нея. А за мюсюлманин разводът е лесен, нали? Ти самият го каза.

— Оженихме се но заповед на принца. Нуждая се от позволението му да се разведа, а той няма да го даде, за да се свържа с неверница.

— Баидр, аз те обичам — каза тя. — Искам да бъда твоя съпруга. Но твоя единствена съпруга. Разбираш ли? Така съм възпитана. Трябва да имаш една съпруга.

Той се усмихна.

— Наистина не е толкова важно. Само ти гледаш така на въпроса.

— Тогава окей — отсече тя, за да сложи край. — Аз гледам на нещата по този начин. Няма да се променя.

Той не отговори. Всъщност не гореше от желание да се ожени отново. Не че имаше други жени. Откакто беше с нея, много малко рядко му се случваше да е с друга. И то само, когато бяха разделени. Когато бяха заедно обаче, никога не изпитваше потребност от друга жена.

В началото родителите й бяха ужасени от постъпката й. Едва след като Баидр вложи значителни комисиони по сметка на доведения й баща, те започнаха да ги навестяват.

Впоследствие, когато се намираха в Сан Франциско, понякога вечеряха с родителите й. Но вечерите винаги бяха в строго семеен кръг. Никой не желаеше да обяснява, че Джордана живее в грях, и при това с арабин.

Баидр купи вила в Южна Франция и там оставаха колкото се може повече време през лятото. Джордана научи добре френски. Обикна Ривиерата. Там беше весело и шумно и всеки идваше, за да си гледа удоволствието. Хората не се интересуваха от частния им живот, а само дали имаха пари, за да му се радват.

През зимата живееха в Ню Йорк и отскачаха често до Акапулко. Там той купи къщата, в която бяха прекарали заедно първия си уикенд. Понякога ходеха и на ски, но той не обичаше студа и тя не можеше често да го закара на такива места. На всеки три месеца Баидр се връщаше в родината и стоеше там две седмици. Докато го нямаше, Джордана посещаваше семейството си в Сан Франциско. Но винаги щом изтечаха двете седмици, тя отиваше да го посрещне в Ню Йорк, Лондон, Париж или Женева в зависимост от това къде той имаше работа.

Веднъж обаче, когато се върна в апартамента в Ню Йорк, тя не го очакваше.

— Виждал ли си мадам? — запита иконома, който пое шапката и палтото му на вратата.

— Не, сър — отговори икономът. — Доколкото знам, мадам е все още в Сан Франциско.

Той я чака цял ден и най-накрая след вечеря се обади у майка й в Сан Франциско.

— Скъпа, започнах да се безпокоя — каза той.

— Кога се връщаш вкъщи?

Гласът й звучеше уморено.

— Няма да се върна.

— Какво искаш да кажеш, че няма да се върнеш? — запита той изумено.

— Точно това, което казах. Аз съм на двайсет и една години и трябва да си уредя живота. Няма да се върна.

— Но аз те обичам.

— Не е достатъчно — заяви тя. — Уморих се да живея откъснато. Смятам, че две години са достатъчни за всяко момиче. Време е да порасна.

— Има ли друг?

— Не, знаеш много добре. След като те срещнах, не е имало друг.

— Тогава какво става?

— Не ти ли идва наум, че може да ми е втръснало да живея по този начин? Омръзна ми да играя на мисис Ал Фей, при положение че не съм такава. — Тя се разплака.

— Джордана…

— Не се опитвай да ме разубедиш, Баидр. Не съм като арабките, които познаваш. Просто не мога да го приема. Имам мозък в главата.

— Не искам да те разубеждавам. Просто искам да размислиш.

— Размислих, Баидр. Няма да се върна.

Той почувства как гняв се надига в него.

— Не очаквай, че ще хукна след теб — каза. — Веднъж го направих.

— Сбогом, Баидр.

Телефонът млъкна в ръката му. Погледна слушалката, после я трясна ядно. Няколко минути се взира в пространството, след това позвъни отново.

Този път вдигна майка й.

— Може ли да говоря с Джордана? — запита.

— Тя избяга в стаята си — отвърна майка й. — Ще я извикам.

Баидр почака, докато майка й се върне на телефона.

— Каза, че не иска да говори с вас.

— Мисис Мейсън, не разбирам какво става. Има ли й нещо?

— Съвсем нормално, Баидр — отговори тя спокойно. — Бременните жени се разстройват много лесно.

— Бременна ли? — извика той. — Тя е бременна?

— Разбира се — отвърна мисис Мейсън. — Тя не ви ли каза?

Седем месеца по-късно той стоеше до леглото й в болницата. Държеше сина си на ръце.

— Изглежда точно като теб — отбеляза тя стеснително. — Има същите сини очи.

Спомни си какво веднъж беше казал баща му.

— Всички новородени деца имат сини очи — заяви той. — Ще го наречем Мохамед.

— Джон — отсече тя — на дядо ми.

— Мохамед — повтори той, — на Пророка. — Погледна надолу към нея. — Сега ще се омъжиш ли за мен?

Тя се взря в очите му.

— А първо ще се разведеш ли?

— Не мога да имам за единствена съпруга неверница. Ще смениш ли вярата си?

— Да — отговори тя.

Той взе детето и го притисна към себе си. Бебето се разплака. Баидр погледна Джордана с горда бащинска усмивка.

— Нашият син ще бъде принц — заяви той.

Старият принц вдигна очи, щом Баидр влезе в стаята. Той махна с ръка и младото момче, което седеше в краката му се изправи и излезе от стаята.

— Как си, сине мой? — запита старецът.

— Нося ви новини за наследник на трона, ваше височество — каза той. — Роди ми се син. С ваше разрешение ще го нарека Мохамед.

Стадият човек го стрелна остро.

— Детето на една неверница метреса не може да претендира за наследник на трона на Пророка.

— Аз ще се оженя за тази жена — заяви Баидр.

— Тя ще приеме ли вярата?

— Вече я прие — отговори Баидр. — Сега тя знае Свещения Коран по-добре от мен.

— Имаш моето разрешение да се ожениш за тази жена.

— Моля за още едно благоволение от страна на ваше височество.

— Какво е то?

— Не е пристойно наследникът на трона да е потомък на втората съпруга в къщата. Искам вашето разрешение първо да се разведа.

— Трябва да съществуват основания — каза принцът. — Коранът забранява развод поради суета или от каприз.

— Има основания — отговори Баидр. — След раждането на последното ни дете първата ми жена не може да ражда повече.

— Чух такива приказки. Вярно ли е?

— Да, ваше височество.

Принцът въздъхна.

— В такъв случай се дава разрешение. Но уреждането трябва да е справедливо и съобразено със Светите писания.

— Ще бъде повече от справедливо.

— Когато се ожениш за тази жена, искам да я доведеш, както и сина си, за да ме посетят.

— Ще бъде както пожелаете, ваше височество.

— Всичко е според волята на Аллаха — пророни старият човек. — Когато синът ти стане на десет години, той ще бъде провъзгласен за мой наследник. — Наведе се и Баидр целуна ръката му. — Сега върви си в мир, сине мой.

На сватбата Джордана изненада приятно него и родителите му, като се обърна към тях на арабски. Без негово знание тя бе наела учители за един ускорен курс, така че сега говореше езика, макар и с приятен лек американски акцент и арабският звучеше почти музикално. Баидр си спомняше колко очаровани бяха майка му и сестрите му от косата й, как я докосваха, галеха и отбелязваха мекотата и златистия й цвят. Спомняше си и колко горд беше баща му, когато взе в ръце първия си внук.

— Моят малък принц — каза нежно Шамир.

След сватбената церемония направиха поклонение до Мека не с камили през пустинята, както баща му и майка му едно време, а със самолет, благодарение на който пътуването отне часове вместо дни. Двамата застанаха в спокойната тишина на площада, облечени като другите поклонници в бели широки роби и когато се чу повика за молитва, се проснаха ничком на земята пред Кааба — светия дом на Аллах.

По-късно в самолета на път към резиденцията на принца, той се обърна към нея на арабски.

— Сега ти си истинска мюсюлманка.

— Аз съм такава от момента, в който се срещнахме за първи път — отговори тя. — Просто не съм го знаела.

Той пое ръката й.

— Обичам те, жено моя.

По арабски обичай тя издигна ръката му до устните си и я целуна.

— И аз те обичам, господарю мой.

— Щом твоят син ще бъде мой наследник — каза старият принц — ще построиш дома си близо до моя, за да го гледам как расте и се развива.

Баидр забеляза изумения поглед в очите на Джордана над фереджето, което носеше при официални срещи. Той поклати глава, за да не се обади тя.

— Ще живееш в къща зад оградата на палата, за да бъдеш предпазен от злото — продължи принцът.

— Но работата ми, ваше височество — запротестира Баидр, — тя ме държи в чужбина през повечето време.

Принцът се усмихна.

— В такъв случай ще уредиш да се връщаш по-често. — Не е добре мъжът да бъде задълго разделен от семейството си.

През нощта в спалнята им Джордана заговори по въпроса.

— Той не може да иска това — рече тя. — Тук няма какво да правя. Ще полудея.

— Няма да е задълго. Ще му доставим това удоволствие за известно време, а после ще му кажа, че си ми необходима в работата и той ще разбере.

— Няма да го направя! — извика тя. — Не съм арабка, на която може да се заповядва като на робиня!

Гласът му се вледени. Тя не познаваше Баидр в този облик.

— Ти си мюсюлманска съпруга — заяви той — и ще правиш каквото ти се каже!

Може би тогава нещата помежду им започнаха да се променят. Баидр удържа на думата си. Но се наложи да изминат шест месеца, преди да убеди принца, че домът им трябва да бъде другаде.

Но злото вече беше сторено. И за двамата.

Невидима преграда се издигна между тях и любовта им и колкото и да се опитваха, не успяваха да я срутят.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Джордана не можеше да заспи. С широко отворени очи тя се взираше в тъмнината, вслушваше се в спокойното дълбоко дишане от другия край на огромното легло. Нищо не се бе променило. Дори тревата на Джабир вече не бе способна да ги сближи.

Преди да се оженят, се любеха с топлота, изживяваха прекрасни нежни моменти, въпреки че той не разрешаваше някои действия. Целуваше гърдите и корема й, но не й правеше орален секс. Много пъти тя се опитваше да го доведе дотам и макар на самия него да му харесваше, когато тя поемаше члена му в устата си, никога не й позволи да се окаже в превъзхождащо положение и да контролира движенията им. Без думи я накара да разбере, че нещата, които искаше от него, бяха под мъжкото му достойнство. Един мъж никога и по никакъв начин не бива да бъде подвластен на жената.

Въпреки всичко това нямаше значение. Той беше добър любовник. Но скоро след като се ожениха, тя забеляза известна промяна. Сексът се превърна във формалност. Влизаше в нея без подготовка и свършваше бързо. В началото тя го отдаваше на претрупаността му от работа. Принцът изискваше все повече и повече от него. Бизнесът му се разпростря във всички страни на западния свят и организацията му ставаше все по-сложна. Постепенно Баидр събра персонал от млади хора, които също като него произхождаха от Близкия изток и бяха обучени според западните порядки. Тези хора от екипа му работеха в страните, които познаваха най-добре, и задължението им беше ежедневно да следят неговите инвестиции. Самият Баидр пътуваше от един до друг град, за да взема крайните решения и да координира различните варианти, та да се извлекат максимални доходи.

За да се печели време, реактивният Лиър бе сменен с Мистер 20, след това със Супер Каравел и най-накрая с Боинг 707 интерконтинентал. Сега можеше да прелита дълги разстояния, без да спира, но дори и така пътуванията му ги разделяха все повече и повече. Все се налагаше да бъде на някакво друго място, все изникваше нещо неотложно, което само той бе в състояние да разреши. Летата във Франция останаха на заден план и гигантската яхта, която беше купил, за да й се радват двамата, все по-често се полюшваше бездейна в пристанището.

Скоро след раждането на Шамир, вторият им син, те като че ли изобщо престанаха да се любят. Една нощ, когато тя отчаяна протегна ръка към него, той я хвана и я положи върху одеялото над тях. Каза й със леден тон:

— Непристойно е една съпруга да посяга първа.

Унизена тя се разплака, а след това се разгневи. Щракна лампата, седна в леглото и взе цигара. Старателно я запали и дръпна дълбоко, опитвайки да се успокои.

— Какво има, Баидр? Не мога ли да искам вече нищо от теб?

Той не отговори.

— Има ли друга?

Той отвори очи и я изгледа втренчено.

— Не.

— Тогава какво?

Той помълча малко, след това стана от леглото.

— Уморен съм — изсумтя той. — Искам да спя.

Тя впери очи в неговите.

— А аз искам да се чукаме — му каза направо. — Има ли нещо лошо в това?

— Достатъчно е, че постъпваш като курва — отвърна той. — Няма защо и да говориш като такава.

— Вероятно познаваш тоя род жени — продължи тя язвително. — Достатъчно време прекарваш с такива.

Лицето му притъмня от гняв.

— Каквото правя не е твоя работа.

— Аз съм твоя съпруга, а ти от месеци не си бил с мен. Какво означава твърдението ти, че не е моя работа?

— Съпругата е длъжна да се прекланя пред волята на мъжа си.

— Това, че се ожени за мен, не ме прави същество от втора ръка — сопна се тя. — Аз също имам права и чувства.

— Забравила си Писанията — сряза я той. — Ти си моя съпруга, моя собственост и имаш право само на онези привилегии, които аз ти позволявам.

Тя го зяпна.

— Тогава искам развод. Няма да живея така.

— Отхвърлям искането ти — заяви той. — Ще живееш както аз ти заповядам.

— Не сме в средните векове — опъна се тя. — Нито пък в Близкия изток, където можеш да ме заключиш в харем. Утре си отивам вкъщи и ще подам молба за развод.

Погледът му беше леден.

— Ако постъпиш така — каза тихо, — повече никога няма да видиш децата си. Знаеш, че имам власт.

Обида и негодувание прозвучаха в гласа й.

— Не можеш да направиш такова нещо!

— Мога и ще го направя — отсече решително той.

Сълзите изпълниха очите й. Тя бе неспособна да говори.

Той я изгледа, а после й рече без никакво съчувствие:

— Развод няма да има. Твърде е рисковано. Няма да позволя възкачването на трона на сина ми да се осуети от скандал. Не и след като направих тъй голяма жертва, за да го постигна.

Тя го погледна недоумяваща.

— Какви жертви си направил?

— Преглътнах гордостта си и поисках разрешение да се оженя за една неверница, независимо от съветите, които ми даваха. Но исках трона за сина си. Беше обещан.

— Но аз приех вярата ти, нали? — извика тя.

— На думи, но не и в сърцето си. Ако наистина я беше приела, щеше да знаеш мястото си и да не задаваш въпроси за действията ми.

Отчаяна тя закри лицето си с ръце.

— О, Боже! — простена.

— Кой Господ викаш? — запита той с жестока нотка в гласа. — Твоя или моя?

Тя свали ръце и го погледна.

— Бог няма, има Аллах. — Тя помълча малко, после сведе очи. — И Мохамед, неговият пророк — прошепна.

Той дълбоко си пое дъх и тръгна към вратата.

— Помни го.

— Баидр — Гласът й го задържа. — Какво искаш да сторя?

Той се втренчи в нея.

— Давам ти свободата да правиш каквото желаеш при положение, че сме женени, но да спазваш две условия. Първото е дискретност. Няма да вършиш нищо, което би опетнило дома ни. За обществото бракът ни трябва да остане такъв, какъвто е бил винаги.

— А второто?

— Ще избягваш евреи. Това няма да изтърпя.

Тя помълча, а после кимна.

— Ще стане така както желаеш.

Той отиде в другата стая, оставяйки вратата отворена зад себе си. След малко се върна с жълта метална кутия в ръцете си. Затвори вратата, приближи се до леглото и я изгледа. Отвори кутията и я постави върху нощната масичка. Тя видя жълтите ампули.

— Знаеш, че не понасям амилнитрит.

— Не ме интересува какво обичаш и какво не обичаш — каза той грубо. — Говориш и постъпваш като курва и ще бъдеш третирана като такава.

Разкопча горнището на пижамата си и го свали, а сетне дръпна връвта на панталона. Той се свлече на пода и Баидр го прекрачи.

— Свали нощницата — изкомандва. Тя не помръдна.

Той бързо се наведе и като сграбчи предницата й, я разкъса. Гърдите й останаха голи и той обхвана едната в ръката си.

— Това ли искаш? — запита. Тя не отговори.

Той я стисна още по-силно. Без да ще, Джордана затаи дъх от болка. Погледът й се вдигна първо към очите, а после към ръката му. Държеше бързо втвърдяващия се фалос насочен към нея.

— Това ли искаш?

— Баидр! — извика тя.

Напъха го в устата й. Тя се задави и се разкашля. Гласът му беше присмехулен.

— Не го ли искаш, неверна блуднице? — Отдръпна лицето й от себе си и се втренчи в очите й. — Сигурно повече искаш така?

Просна я на леглото и вкара три пръста дълбоко във вагината й. Действието му беше тъй бързо и неочаквано, че й изтръгна стон от болка. Той енергично започна да движи пръстите си, а със свободната си ръка издърпа една ампула от кутията.

Когато я счупи под носа й, тя сякаш почувства експлозия в мозъка си. Сърцето й като че ли щеше да се пръсне в гърдите и въпреки волята си започна да усеща как спазми на оргазъм разтърсват тялото й.

Внезапно той отдръпна пръстите си и я обърна по корем.

— Застани на четири крака като невярна кучка, каквато си! — нареди й той.

Тя не мръдна.

Отворената му длан я шибна по задника. Тя извика. Ръката му изплющя отново и отново по тялото й. Тя започна да се гърчи и стене. Беше лудост. Аз съм луда, мислеше си. Не бива да понасям това. Но започвате да й харесва топлината, която се разливаше в слабините й.

— Като кучка, жено! — заповяда той.

— Да, да — скимтеше тя на колене, с навирен задник. Опря се на лакти, а гърдите й натежаха надолу. Усети го, че се настанява зад нея и се изви да го погледне.

— Не ме гледай, невярна кучко! — изкрещя й той и грубо дръпна косата й така, че да се извърне от него.

Цялото й тяло се разтрепери, дори коленете й се тресяха. Веднъж бе видяла как една кобила трепери в очакване да я възкачи жребец. Сега разбра как се е усещало животното. След това си спомни как гигантският щръкнал член на жребеца се заби в кобилата и как тя грохна на колене от настървението му.

Баидр я дръпна за косата, докато вратът й се огъна назад и счупи втора ампула под носа й. Оргазмът отново започна.

Чу кога пръска друга ампула, този път за себе си. Тогава усети как той навлиза твърдо в нея и осъзна неистовите пориви на тялото му о бутовете си.

Изкрещя веднъж от болка и от силата на оргазма, докато той проникваше в нея. А после, също като кобилата, бе повалена от стихийността му.

Лежеше настрани в леглото, докато болката и треморът постепенно се уталожваха. Той също мълчеше. Не помръдваше. Помежду им нямаше никаква връзка.

След малко той се обади:

— Сега, жено, разбираш ли положението си?

Очите й се насълзиха.

— Да — прошепна.

Оттогава беше така. Не беше любовен акт, нито пък жестокост. Чисто и просто утвърждаване на властта му над нея.

По-късно през онова лято тя за пръв път си хвана любовник. После беше лесно. Но с много малко от тях постигаше удовлетворение. Все пак имаше нещо, което получаваше. Дали беше истинско или не, дали го разбираха или не, дали им плащаше или не, всички те я любеха.

А точно това Баидр никога не правеше.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Събуди я бръмченето на електрическата самобръсначка. Джордана се извъртя в леглото. През отворената врата към банята го видя застанал пред огледалото, с хавлия увита около стройния кръст. Познат й беше този съсредоточен вид. Бръсненето като че го поглъщаше изцяло.

Тя седна в леглото и взе цигара. Беше особен уикенд. Особен, защото имаше моменти, когато сякаш възстановяваха някогашната си близост. Но при всеки от случаите единият или другият биеше отбой или пък правеше нещо, с което разрушаваше усещането.

Този уикенд се любиха два пъти. Първият път тя провали акта, като накара Баидр да й причини болка.

— Нарани ме — помоли и още докато изричаше думите почувства как той се отдръпва от нея.

Вторият път беше предишната нощ, след като пушиха от цигарите на Джабир. Тогава тя беше готова. Хашишът я отпусна, олекна й. Искаше само да се любят красиво и просто. Искаше той да бъде както при запознанството им.

Но съвсем не стана така. Той я облада грубо и изведнъж проникна в нея. Три пъти влезе и излезе, а на четвъртия свърши. Изненадана от бързината, тя се взря в лицето му. Беше безизразно, като че ли той не изпитваше нищо. Не забеляза нито радост, нито удоволствие.

В следващия момент я остави, обърна се в леглото и заспа. Тя дълго не успя да се унесе и си мислеше за първия път, когато я бе обладал без любов и я бе накарал да почувства, че не е нищо друго освен уред за лично негова употреба и удобство. Внуши й, че така ще бъде занапред и наистина така беше до този уикенд.

След първата несполука тя се надяваше, че ще има друг опит, и то по-успешен. Но не се получи. Каквото и да бе търсил у нея в началото на уикенда, сега нямаше значение за него. Тя се чудеше дали щеше да има друг случай.

Той излезе от банята, мокър от душа, и я изгледа.

— Тази сутрин тръгваме за Лос Анжелис — каза безучастно. — Какви са плановете ти след това?

Държеше се все едно, че бяха непознати.

— Колко е хубаво, че те виждам — рече тя. — Очаквах те пак.

Той озадачено я стрелна с очи.

— Какво каза?

— Нищо. Нямам никакви планове.

— Във Франция ли се връщаш?

— А ти? — запита тя. — Няма да е лошо да видиш децата. Нямаше те цяло лято и им липсваш.

— Не мога — отговори той с нетърпящ възражение тон. — Точно сега имам доста работа. Освен това възнамерявам да прекарам известно време с тях в Бейрут през есента. Ще бъда там поне шест седмици.

— Няколко дни означават много за тях.

Той се раздразни.

— Казах, че нямам време. — Отиде до гардероба и извади една риза. — Може би незабавно трябва да потегля за Япония.

— Никога не съм била в Япония. Казват, че е интересно.

Той закопчаваше ризата си.

— Токио е лудница — отвърна незаангажиращо. — Движението е ужасно и навсякъде е така претъпкано, че не се диша.

Тя се предаде. Не я искаше със себе си. Там тя не му трябваше.

— Мисля да остана няколко дни в Лос Анжелис. Ще се срещна с приятели, а може да отида до Сан Франциско да посетя семейството ми.

Той обу панталона си.

— Не е лоша идея. Но направи така, че да се върнеш във Франция до началото на следващата седмица. Не желая момчетата да остават твърде дълго сами.

— Ще го уредя. — С четирима слуги, двама бодигардове и гувернантката децата съвсем не бяха сами.

Телефонът звънна и той го вдигна. Заслуша се известно време, след това кимна доволен.

— Добре, Дик — заяви. — Обади се на самолета и кажи, че тръгваме веднага щом стигнем до летището на Лос Анжелис.

Затвори.

— Тръгваме за Токио веднага. Ако искаш, можеш да използваш бунгалото ми.

— Няма да е лошо.

— Юсеф е в хотела заедно с Винсънт. Ако имаш нужда от нещо, обади му се.

— Благодаря.

Той обу обувките си и се упъти към вратата.

— След колко време мислиш, че ще си готова да тръгнеш?

— Скоро.

Той кимна и излезе.

За малко тя остана неподвижна. После изгаси цигарата и стана от леглото. Изправи се пред огледалото, съблече нощницата, захвърли я на пода и погледна голото си тяло.

Физически си беше същата. Може би гърдите й бяха малко по-големи след раждането на децата, но бяха останали твърди и тялото й имаше мускулатурата от младите й години. Трябваше да е доволна. Но не беше. Богатството и удобствата, които то носеше, не бяха достатъчно. В живота бе нужно нещо повече, отколкото просто да стои и да чака да бъде използвана.

Телефонът в стаята на Юсеф зазвъня. Той не мръдна, надявайки се, че ще спре. Беше изтощен. Миналата вечер младият американец, когото бе срещнал в бар „По“ направо го съсипа. Оказа се ненаситен. Накрая Юсеф едва се движеше. Даде му петдесет долара и го отпрати.

Мъжът бе погледнал към петдесетдоларовата банкнота, после отново към него.

— Искаш ли пак да ти се обадя?

— Няма да съм тук. Сутринта заминавам.

— Бих искал да те видя.

Юсеф разбра какво точно искаше да види. Още една петдесетдоларова банкнота.

— Ще ти се обадя, когато дойда пак.

— Аз нямам телефон, но можеш да оставиш съобщение за мен при бармана.

— Окей — каза Юсеф.

Мъжът си тръгна, а Юсеф потъна в мъртвешки сън. Сега проклинаше телефона, който не спираше да звъни. Ако Баидр беше в града, щеше да скочи и да отговори, но снощи той бе заминал за Япония.

Апаратът в спалнята престана да звъни, но задрънча този във всекидневната. Юсеф захлупи една възглавница върху главата си и се опита отново да заспи, но след малко зазвъня пак в спалнята.

Проклинайки, Юсеф вдигна слушалката.

— Ало — изръмжа дрезгаво. Някой изрече на френски, но с много силен арабски акцент.

— Мосю Зиад?

Юсеф машинално отвърна на арабски.

— Да?

Гласът премина на родния им език.

— Не сме се срещали лично, но сме говорили по телефона. И двамата присъствахме на партито на яхтата на Ал Фей, вечерта на рождения ден на мадам Ал Фей. Името ми е Али Ясфир.

— Аблан ва салан — каза Юсеф, вече напълно разбуден. Беше чувал за Али Ясфир.

— Алан фик — откликна официално Ясфир.

— С какво мога да ви услужа? — запита Юсеф вежливо.

— Ако кажете някакъв час, бих искал да се видим във връзка с важни въпроси от общ интерес.

— Къде сте?

— Тук, в Лос Анжелис. Вероятно бихме могли да обядваме заедно?

— Добре. Къде бихте желали да се срещнем?

— Където и да е. Където ви е удобно.

— Един часа. Зала „Поло“, тук в хотела.

Затвори телефона. Знаеше резултатите от последната среща на Баидр с Ясфир. Освен това беше убеден, че Ясфир знаеше, че той знае. Щом Ясфир търси контакт с него, сигурно се готви нещо голямо. Обикновено Ясфир не играеше на дребно.

Отново посегна към телефона.

— Добро утро, мистър Зиад — поздрави бодро телефонистът.

— Бихте ли ме свързали със стаята на мистър Винсънт? — Нямаше начин да бъде на два обяда едновременно. Винсънт щеше да почака.

Според арабския обичай стигна се до същината чак когато поднесоха кафето.

— Разбрах, че вашата компания започва да внася много неща в Съединените щати.

Юсеф кимна.

— Вярно е. Изумително е да открие човек колко различни стоки произвеждаме в Близкия изток, които американците купуват.

— Разбрах също, че на вас се пада отговорността да откриете малките фабрики в Близкия изток, чиято продукция смятате да изнасяте за Америка.

Юсеф кимна.

— Аз също представям някои производители, които желаят да продават продукцията си в Съединените щати. В момента работим с партньори от Европа, но имаме много проблеми с тях.

Юсеф млъкна. Той познаваше проблемите. Много доставки биваха залавяни от Федералното бюро по наркотиците. В Близкия изток се носеха слухове, че някои важни личности били разочаровани от поведението на Ясфир.

— Имам сведения, че развивате голяма част от дейността си в Южна Америка — каза той.

— Вярно е — Ясфир кимна. — Но това влиза в експанзионистичната ни програма. Както винаги търсенето на другите ни продукти е много високо.

— Бих желал да ви услужа — каза меко Юсеф. — Мистър Ал Фей обаче вече е определил политиката ни и се съмнявам дали би променил мнението си след моя съвет.

— Сигурен съм, че мистър Ал Фей не се занимава с подробности за всеки продукт, който внасяте. Предполагам, че за това се осланя на вашите повече от способни ръце.

Вярно беше. Нямаше нужда Баидр да е в течение. Дреболии на стойност хиляди долари се пренасяха и без знанието му какви точно са.

— Ако намерим начин да работим заедно, можем да сключим една много доходна сделка. — Али Ясфир се усмихна. — Наясно сте какви суми носи нашата стока. Понякога милион долара за доставка, която не заема повече място от кашон с кукли от Египет. Ще се радвате на десетпроцентно възнаграждение за услугите си. И няма никакъв риск.

Ясфир го погледна. Това бяха много нари. С неохота поклати глава. Мразеше да пропуска нещо.

Независимо от твърденията на Ясфир, беше много рисковано. Все някога информация щеше да изтече. И тогава всичко щеше да отиде по дяволите.

— Съжалявам — каза. — Тъкмо сега нямаме възможност. Операцията ни едва започва. Вероятно по-нататък, ако се разраснем и сме по-подготвени.

Али Ясфир кимна. Беше доволен. Рано или късно Юсеф щеше да се съгласи. Просто беше въпрос на завишаване на сумата, докато се стигне до такава, която не би отказал.

— Помислете си. Ще поговорим отново, когато се върнете в Париж.

— Добре — каза Юсеф. — Дотогава вероятно положението ще се промени.

Али Ясфир вдигна чашката си с кафе.

— Мистър Ал Фей пътува за Япония, нали? Юсеф кимна. Не си представяше, че толкова отблизо следят стъпките на Баидр.

— Преговорите му с японците са много енергични — отбеляза Ясфир.

— Почти нищо не знам за тях — бързо каза Юсеф.

Ясфир се усмихна.

— Още по-важна от дребния бизнес, за който стана дума, би била връзката с него. Ние високо го ценим.

— Както всеки — добави Юсеф.

— И все пак смятаме, че той би могъл да упражни повече влияние за нашата кауза — продължи Ясфир. — Ако беше по-настъпателен, би имал по-голямо въздействие върху онези, които като него разсъждават по-консервативно.

Юсеф не отговори. Ясфир беше прав. Това беше много по-важно от пренасянето на наркотици.

— Ако намерите начин да го приобщите към нашата кауза — добави Ясфир, — ще прекарате остатъка от дните си в разкош и Аллах ще ви благослови за помощта, която оказвате на потиснатия народ.

— Мистър Ал Фей не е личност, на която лесно може да се влияе.

— Но е човек — отговори Ясфир. — Ще се намери способ. Рано или късно.

Юсеф направи знак за сметката и я подписа. На излизане от ресторанта налетяха на Джордана.

— Мислех, че ще обядваш с мистър Винсънт — рече тя. — Имах намерение да се отбия при вас, за да му кажа, че ще се радвам, ако дойде на партито довечера.

— Аз ще му кажа — заяви Юсеф. — Вероятно ще отидем заедно.

Тя забеляза Али Ясфир, застанал недалеч от тях. Той се поклони.

— Мадам Ал Фей — каза той. — Радвам се да ви видя отново.

Юсеф забеляза озадачения израз на лицето й.

— Спомняте си мистър Ясфир — поясни бързо. — Той беше на партито за рождения ви ден на яхтата.

— Разбира се — отговори тя. — Как сте, мистър Ясфир?

Той отново се поклони.

— Добре съм, а вие сте още по-красива, отколкото ви помня. Но трябва да ви се извиня. Вече закъснявам за една среща.

Тя го проследи с очи, докато той прекосяваше фоайето, после от ново се обърна към Юсеф.

— Надявам се, че Баидр си няма работа с този човек — каза.

Юсеф се изненада. За пръв път я чуваше да споменава нещо за бизнес-партньорите на Баидр.

— Не смятам — отговори той. Но любопитството му надделя. — Защо мислите така?

Като че ли було се спусна над очите й.

— Не знам — отговори. — Може и да е женска интуиция. Но в него усещам нещо опасно.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Джордана обходи с очи голямата затъмнена гостна и взе чашата си с вино. Останалите гости се бяха разположили върху дивани и столове в стаята, погълнати от филма, който се прожектираше на отсрещната стена. Не беше веселото холивудско парти, което очакваше. Беше много тежкарско и тъпо.

Погледна към другия край на стаята, където домакинът седеше сам на бара, с гръб към екрана. Като че ли в момента, в който започна филмът, той загуби интерес към гостите си. Вероятно това представляваше привилегия на кинозвездата. От много години Рик Съливан беше филмова звезда в това, което се нарича голямо кино. Участвал беше във филми на Сесил Б. Де Мил и в по-ново време на Майкъл Винсънт, но вече не беше на мода. Всъщност Съливан бе играл главната роля във филма на Майкъл за Мойсей и това беше поводът за тази вечеря. В Холивуд се бе разчуло, че Майкъл ще прави нещо значително и Съливан си помисли, че не е лоша идея да му напомни, че все още съществува.

Не че имаше нужда от парите. Или пък от работата. През последните пет години участваше в един от най-гледаните телевизионни сериали. Но за самочувствието му телевизията не бе равностойна на игралните филми.

Не обичаше многолюдни партита, затова списъкът с гостите бе ограничен до шестнайсет души. Естествено, агентът му и човекът, който се занимаваше с рекламата му, бяха тук, както и един от водещите холивудски журналисти. Останалите присъстващи бяха общи приятели на него и Винсънт, няколко актьори и актриси, които не бяха толкова важни, че да представляват заплаха за положението му на звезда на вечерта.

Съливан се извърна от бара и забеляза изражението на безгранична скука върху лицето на Джордана, докато тя гледаше към екрана. Тя въобще не беше такава, каквато бе предполагал.

Кой знае защо очакваше по-възрастна жена. Вероятно защото допускаше, че на мъж с толкова пари, колкото според слуховете имаше съпругът й, би му се полагала жена на години. Обходи с поглед стаята и се спря върху мъжа на име Зиад. Беше се разположил до Винсънт на голямото канапе. Първо реши, че вероятно той е любовник на жената, но после отхвърли тази мисъл. Съвсем явно мъжът беше хомосексуалист. Вероятно изпълняваше ролята на пазач.

Вечерята беше приятна, разговорът вървеше от само себе си, изпълнен с всеобщи ласкателства. Всеки обичаше всеки — типични холивудски приказки за маса. В края на вечерята той обяви, че има копие на известния филм на Майкъл Винсънт и че ще им го прожектира. Майкъл се зарадва, а гостите изглеждаха доволни, докато влизаха във всекидневната и заемаха места пред екрана.

Рик взе чашата с питието си, отиде при Джордана и седна на стола до нея. Вдигна поглед към екрана, но почти веднага го отмести. Беше една от началните сцени, когато младият Мойсей за първи път се изправя срещу Фараона. Филмът беше правен преди около двайсет години, а той мразеше да гледа филми, където бе по-млад. Твърде много му напомняха за възрастта.

Забеляза, че тя го наблюдава и се усмихна печално.

— Не обичам да се гледам. Смятам, че това е върхът на суетата.

— Предполагам, че е проблем — каза тя учтиво.

— Изглежда, и вие не се интересувате от филма.

— Вече съм го гледала — отговори тя искрено. — Но и тогава не беше сред любимите ми.

Той се засмя.

— Какви филми харесвате?

Тя се замисли за малко.

— Съвременни. Такива, каквито се правят сега.

— Нямате предвид порнографските филми?

— Никога не съм била на такъв.

Той я погледна.

— Искате ли да видите един?

Тя срещна очите му.

— Предполагам. Но не мога и да си представя да отида в някое от онези гадни кина, където ги прожектират.

— Няма нужда да го правите. Ще ви уредя прожекция.

— Може да се окаже интересно. Кога смятате да го направите?

— Какво ще кажете за сега? — запита той. Забеляза недоумяващия й поглед, който бързо обходи стаята. — На друго място, разбира се.

— А останалите?

— Няма да ни усетят. Филмът е два часа и половина. Ще се върнем, преди да е свършил.

Никой не ги видя, когато излизаха от стаята. Тя го последва в коридора, а после в апартамента му. Той затвори вратата след себе си. Направи нехаен жест.

— Надявам се, че нямате нищо против да го гледате в спалнята ми?

— Съвсем не — каза тя, — но не забелязвам екран.

Той се засмя и натисна едно копче на стената. Чу се бучене на машини и от тавана към края на леглото се спусна платформа. Върху платформата имаше огромен телевизор, насочен надолу.

— Прехвърлил съм филмите на видео — обясни той. — Единствената пречка е, че трябва да се гледа от леглото.

— Не изглежда да е неудобно.

— Ще пусна касетата — каза — и ще се върна след малко.

— Окей.

Той тръгна към вратата, но спря и посочи към нощната масичка.

— В сребърната кутия има цигари с най-фина колумбийска трева, а розовото стъклено шишенце, около което има златни лъжички, съдържа най-добрия кокаин в града.

— Прекрасно — усмихна се тя. — Тогава мога ли да те помоля да донесеш бутилка студено бяло вино. Наркотиците винаги ме обезводняват.

Когато се върна, тя се бе изтегнала гола върху леглото и държеше цигара. Филмът вече беше започнал. Той бързо се съблече и седна на леглото до нея. Взе стъкленицата и лъжичка.

— Какво ще кажеш за малко от това? Направо ще полетиш.

— Звучи добре.

Той пое по една голяма доза във всяка ноздра, а после й подаде лъжичката. Видя как очите й светнаха, когато наркотикът й подейства.

— Как е? — запита той.

— Страхотно. — Тя се протегна към него. — Ти си голям мъж.

— И аз така мислех, докато видях онзи малкия на екрана. Той наистина е голям.

Тя се изкикоти.

— Не вярвам. Сигурно е педал. — Загледа се към екрана очарована. — О, не! — възкликна. — Не е възможно това момиче да го поеме целия в устата си. Трябва да е някакъв трик.

— Не е трик — каза той. — Откакто излезе този филм, тя направи цяло състояние, учейки дамите от Бевърли Хилс как да й подражават. Просто трябвало да си отпуснеш гърлото, твърди тя.

Джордана се наведе и започна леко да го лиже.

— Ще бъда щастлива, ако поема половината от твоя.

Той се изсмя на глас и тя го стрелна въпросително.

— Знаеш ли, когато те видях за първи път, си помислих, че си много почтена дама.

— Аз съм много почтена дама. — Усмихна се престорено. — Никога досега не съм гледала филм с ебане. — И се наведе над него.

— Прекрасно — каза той, наблюдавайки я, и се пресегна встрани от леглото, за да натисне невидимото копче за запис на видеото. Не й каза, че единствените филми, които обичаше да гледа със себе си, бяха тези, заснети на леглото му със скрита камера. — Направо великолепно.

След известно време на Юсеф му доскуча. Като че ли филмът никога нямаше да свърши. Безцелно се озърна из стаята. Изведнъж забрави филма. Джордана я нямаше. Също така и домакинът. Ядоса се на себе си. Не беше ги видял да излизат. Стана от мястото си. Винсънт го погледна. — Отивам до банята — обясни тихо. Безшумно излезе от стаята и застана в коридора.

Къщата беше голяма. Можеха да са в която и да е от половин дузината спални. Надникна в кабинета, в трапезарията, в стаята за закуска, във вътрешния двор, но никъде ги нямаше.

Раздразнен отиде в банята и изми лицето и ръцете си със студена вода. Глупак. Трябваше да предположи, че тя ще офейка с него. Той беше едър, привлекателен мъж и най-вече филмова звезда. Съвсем не беше като жиголата, които намираше на Ривиерата.

Излезе от банята и тръгна по коридора към всекидневната. Тъкмо тогава дочу бръмченето на някаква машина, идващо иззад една врата. Спря се и помисли, че може да е климатичната инсталация Понякога американците инсталират уредбата в килери. Но после чу неясен шум от говор, като че ли гласове се носеха от микрофон. Натисна дръжката. Вратата не поддаде. Беше заключена.

Бързо се огледа, за да се увери, че коридорът е празен. Юсеф знаете много хватки, включително как да използва пластмасови кредитни карти.

След малко заключената врата се отвори и Юсеф зяпна от изненада пред малкия монитор на записващия видеокасетофон. Копчето за звук беше намалено, но образът беше цветен и ярък като ден. Джордана беше гола, легнала по гръб, лицето й изкривено от спазмите на оргазъм. Като че ли се взираше право в камерата, а краката й бяха обхванали здраво кръста на мъж, който подскачаше, като че яздеше див кон. Слабото ехо на издиханието й се изви в говорителя, когато мъжът започна да се изпразва в нея. Той бавно се претърколи на една страна и излезе от нея мокър и вече спадащ. Обърна се към Джордана и се усмихна, а ръката му се спусна встрани от леглото. Преди образът да изчезне, Юсеф има време да разпознае лицето на домакина.

За момент замръзна, но после се раздвижи бързо. Познаваше уредбата. На яхтата Баидр имаше инсталирана същата система, но само възпроизвеждащото устройство, без записващо. Юсеф натисна копчето, което освобождаваше видеокасетата, и я извади. Пъхна я под сакото си и излезе обратно в коридора. Дръпна вратата и чу как ключалката щракна.

Упъти се към фоайето. Един слуга стана от стол близо до входната врата и я отвори, когато Юсеф се приближи.

— Господинът тръгва ли си? — запита той.

— Не. Искам само да подишам свеж въздух.

— Много добре, сър — каза слугата, затваряйки вратата зад него.

Юсеф отиде до колата. Шофьорът се измъкна от предната седалка.

— Куфарчето ми още ли е в багажника? — запита Юсеф.

— Да, сър. — Шофьорът пристъпи към задната част на колата и отвори багажника. Извади куфарчето и го подаде на Юсеф. Той бързо пъхна видеокасетата вътре и го заключи. Върна го на шофьора.

— Напомни ми да го взема, когато се приберем довечера в хотела.

— Да, сър.

Юсеф видя как го слага в багажника и се върна обратно в къщата. Усещаше как сърцето му силно тупка. Това дори надхвърляше плановете му, надеждите му. Сега въпросът беше просто кога да използва касетата.

Седна на мястото си до Винсънт и вдигна поглед към екрана. Винсънт се обърна към него и прошепна.

— Рик направи фантастичен Мойсей, нали?

— Да — отговори Юсеф. — Как разбра, че така добре ще изпълни ролята?

Винсънт се обърна усмихнат към него.

— Нямаше как да сбъркам — отвърна. — Преди да започне да играе във филми, той се казваше Соломон, но промени името си на Съливан. Как може един Соломон да изиграе лошо Мойсей?

Юсеф гледаше финалната сцена с Мойсей, който изпълваше целия екран. Разбира се. Чудеше се как не беше забелязал. Имаше физиономия на евреин.

В задната част на стаята се чу шум. Джордана и Рик се връщаха. С крайчеца на окото си зърна, че седнаха на бара и останаха там. Видя как Рик хвърля поглед през рамо към екрана и нещо й казва. Тя се засмя и взе чашата с вино, която барманът постави пред нея.

Юсеф почувства как в него се надига вълна от омраза.

„Смей се, кучко! — мислеше си свирепо. — Край. Смей се. Кучка, дето се чука с евреи!“

Сега знаеше как точно ще постъпи с касетата. Баидр ще му е вечно благодарен, като е защитил името му и е запазил тайната, че жена му е изневерила с евреин.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

Лайла погледна майка си.

— Мамо, няколко пъти ти казах. Хамид е само приятел и толкоз. Няма нищо сериозно помежду ни. Не възнамерявам да се омъжа за него. Той е просто приятел.

Мариам въздъхна тежко.

— Не знам какво ти става. Той е един най-обикновен сириец, дори не е от добро семейство. Не разбирам какво намираш у него.

Лайла запали цигара.

— Нужно ми е да си приказвам с някого.

— Има сума свестни момчета, с които можеш да дружиш. Моят баща ми каза, че индустриалецът Фаваз говорил с него. Синът му вече е на възраст за женене и се интересува от теб.

— Кой? — запита Лайла. — Фаваз или синът му?

— Не бъди непочтителна. Дядо ти ти мисли само доброто.

— Както и на теб, нали? — остро каза Лайла.

— Не беше негова грешката — заяви отбранително Мариам. — Никой от нас не знаеше какъв е баща ти. Ние направихме каквото бяхме длъжни. Никой не може да ни упрекне.

— Аз пък не виждам също някой да сочи баща ми с пръст — отбеляза Лайла. — Очевидно никой не се интересува какво вършиш, стига да имаш достатъчно пари.

Мариам поклати глава вбесена.

— Точно както винаги съм твърдяла — приличаш повече на баща си отколкото на мен. Виждат нещата само така, както желаеш да ги видиш. Не биваше да ти позволявам да ходиш на училище в Швейцария. Единственото, на което те научиха, е да отговаряш на майка си. Сестра ти не е такава.

— Сестра ми е глупачка! — сряза я Лайла. — Интересуват я само домът, децата и проблемите със слугите.

— Това е всичко, от което жената трябва да се интересува — каза Мариам. — Какво още има?

Лайла посочи прозореца.

— Там има цял свят, мамо. Не виждаш ли? Толкова години сме потискани, народът ни е поробен и е станал за посмешище. Братята ни стенат от игото на евреите в Палестина. А ти ме питаш какво още има.

— Това са проблеми, които мъжете трябва да решават — отвърна Мариам. — А на нас се полага да си гледаме нашата работа.

— Няма смисъл — каза възмутено Лайла. Тръгна към вратата. — Излизам.

— Къде отиваш? Отново ли на среща с Хамид?

— Не. Просто излизам и толкова.

— Тогава защо бързаш? Почти е време за вечеря.

— Не съм гладна. Не ме чакай.

Мариам видя как вратата се затвори зад нея. След няколко минути я чу, че пали мотора на колата пред къщата. Стана от стола и се приближи до прозореца тъкмо в момента, когато малкият мерцедес с подвижен покрив зави в улицата.

Лайла беше като баща си. Никой не можеше да говори с нея. Спомни си деня от миналия месец, когато изникна на вратата заедно с приятеля си — сириецът Хамид. Бяха толкова одърпани и мръсни, че в началото слугинята, която беше нова, не ги пусна в къщата. Най-накрая с неохота извика господарката си.

Мариам се изуми от вида на дъщеря си. Кожата й беше потъмняла и обрулена, като че ли се беше пекла с дни на слънцето в пустинята, по тялото й нямаше грам тлъстина. Беше станала тънка и плоска като момче.

— Какво се е случило? — извика тя.

— Нищо, мамо — отговори спокойно Лайла.

— Ама, погледни се. Цялата си в дрипи. И като че ли от месеци не си се къпала.

— Добре съм, мамо — настоя Лайла.

— Откъде идваш? Мислех, че още си в училището.

— Пътувахме на автостоп дотук — отговори Лайла.

— Защо? Само трябваше да звъннеш по телефона. Щяхме да ти купим билет.

— Ако исках билет, щях да се обадя. Исках да се върна така.

Чак сега Мариам забеляза Хамид, застанал на Прага. Погледна го, а после дъщеря си.

— Това е приятелят ми Хамид — обясни Лайла. Сириец.

Хамид пристъпи напред. Докосна челото си с пръст.

— Ташарафна.

— Хазали шараф — отвърна автоматично тя. Не добави останалите обичайни думи за добре дошъл.

— Срещнах Хамид на пътя — каза Лайла. — Връща се в Дамаск.

Мариам не отговори нищо.

— Много ми помогна — продължи Лайла. — Ако не беше той, щях да си имам сума неприятности.

Мариам отново се обърна към сириеца.

— Влез — каза — и се чувствай добре дошъл в нашия дом.

Той отново се поклони.

— Благодаря, госпожо, но имам приятели, при които ще отседна.

Тя не възрази. Изглеждаше много груб и прост. Както повечето сирийци.

— Радвам се, че вече си у дома — рече той на Лайла. — Сега трябва да тръгвам.

Лайла му подаде ръка.

— Ще ми се обадиш ли, преди да заминеш от Бейрут?

Той кимна и си стиснаха ръцете. Въпреки официалното им държане Мариам усети, че между тях има близост.

— Ще ти се обадя — обеща той.

Това се случи преди месец, а той все още не беше тръгнал от Бейрут. С какво се занимаваше, тя не знаеше. Но й беше известно, че той и Лайла се виждат почти всеки ден в хотел „Фениция“. Приятели й казаха, че ги забелязали да седят в кафенето и да пият кока кола.

Лайла паркира колата на улицата и влезе в кафенето през външната врата. Не обичаше да минава през натруфеното фоайе, пълно с тълпи американски и европейски туристи и багажите им. Той седеше на обичайното място в ъгъла, близо до прозореца. Пред него беше неизменната кока кола с резенче лимон. Вдигна очи, щом тя седна срещу него. Без да й поръчват, келнерката донесе още една кока кола.

Той изчака, докато момичето се отдалечи.

— Утре потеглям — заяви. Тя го погледна. Лицето му не изразяваше нищо.

— Вкъщи ли? — запита тя.

— Също би могло — отговори той. — Тук нищо не става, а получих писмо от мой братовчед. Възможно е да постъпя като сержант в армията, където ще ми признаят стажа, ще има и премиални. Приемат ветерани с опит.

— Не разбирам — започна тя. — На мен никой не ми се е обадил, а вече мина почти месец.

Той вдигна рамене.

— Може да си мислят, че съм убита заедно с другите — добави тя.

— Знаят, че си тук. Когато отидох да взема последната си заплата, им казах.

— Тогава защо не ми се обаждат? Вече полудявам от чакане. Майка ми непрекъснато ми натяква, че нищо не върша.

— Имат други грижи. Носеше се слух, че Ал-Иквах иска баща ти да се занимава с чуждите инвестиции.

— Знам. Той им отказа. Това беше преди да тръгна от Франция. — Всмукна от колата през сламка. — Те са луди. Баща ми няма да си мръдне пръста, за да помогне на някой друг освен на себе си.

— Отново ще ходят при него. Смятат, че е важна клечка.

— Дано успеят. Има само един начин да го накарат да им помогне. Като го изправят пред дулото на оръжие.

— Защо говориш така?

— Познавам баща си. Той все още смята, че с пари всичко се постига.

— Както и да е, утре тръгвам. Работата в армията е по-добра от нищо.

— Може би трябва да отида и да говоря с тях. Не ме обучиха, за да стоя в къщата на майка ми.

— Недей — каза той бързо. — Заповедта беше да чакаш, докато се свържат с теб.

Тя го погледна.

— Трябва ли да заминеш?

— Трябва да правя нещо. Парите ми са на свършване.

— Аз имам пари.

— Не.

Тя помълча, взирайки се в чашата си, а после вдигна очи към него.

— Надявах се, че ще ни изпратят заедно на някоя мисия.

— Аз не съм такъв тип — каза той. — На мисии обикновено пращат студенти. Хората им обръщат по-малко внимание.

— Ти не си толкова възрастен. Все още можещ да минеш за студент — каза бързо тя.

— Сигурно — засмя се той. — На тъмно.

— Ако се върнеш в сирийската армия, те вече няма да те пуснат.

— Предполагам, че и аз няма да поискам да си тръгна. С всичките тези строежи и начина, по който се подготвя Египет, има вероятност нещо да се случи. А ако има война, може да ме повишат в офицерски чин.

— Това ли искаш?

— Не.

— Тогава какво ли е желанието ти?

— Просто да имам много нари — усмихна се той. — Като баща ти.

— Престани да ми говориш за него — сряза го тя и изведнъж се ядоса. — Където и да отида, все същото чувам. Баща ми това, баща ми онова. Дори майка ми не спира да приказва за него.

— Чете ли днешния вестник? — запита той.

— Не.

— Трябваше. Може би тогава щеше да разбереш защо толкова много говорят за баща ти.

— Какво е направил?

— Току-що е подписал най-голямата сделка за петролни танкери с Япония. Купил десет кораба, а му строят още двайсет. Само супертанкери. Това ще е най-голямата арабска линия за петрол в света.

— За слава на Аллаха — каза тя саркастично. — И още колко ще забогатее?

— Поне върши нещо. Няма защо гърците и всички останали да монополизират износа от пристанищата ни.

— А това как ще помогне на палестинците? — поинтересува се тя.

Той млъкна.

— Съжалявам — рече тя бързо. — Не исках да се караме. Ставам нервна от безделие.

— Всичко е наред.

Тя го погледна.

— Искаш ли да дойда в стаята ти?

— Окей — каза той и се усмихна. — Но имаш ли нещо против, ако първо отидем на кино? Филмите, които се прожектират в Дамаск, са почти отпреди десет години.

Баидр остави чашката и усети, че главата му забуча от топлото саке. Щом докосна масичката, гейшата, застанала на колене точно зад него, незабавно напълни миниатюрната чашка. Баидр я погледна. Не беше свикнал на пиене. От време на време по чаша шампанско, но не повече. Макар че изпи само три от тези напръстничета, той чувстваше въздействието им.

— Достатъчно — заяви, изправяйки се. Беше леко замаян. Щом протегна ръка, гейшата веднага му се притече на помощ. Усмихна й се.

— Да спя — каза.

Тя го погледна неразбиращо.

— Спи ми се — повтори той. Събра дланите на двете си ръце, постави ги отстрани на лицето си, затваряйки очи.

— Хай! Хай! Да спиш.

Той кимна.

Все още прихванала ръката му под лакътя, тя плъзна паравана, който разделяше стаите. Поведе го към спалнята. Леглото беше много ниско и като понечи да седне, той почти се прекатури назад. Стори му се много смешно и се разсмя. Тя се засмя с него.

— Почти паднах.

— Хай, хай — каза тя, пресегна се зад гърба му и дръпна колана, който придържаше робата му. Внимателно я свлече от раменете му и след като я смъкна, той се търкулна на леглото.

— Уморен — измърмори във възглавницата. Обърна се по корем и захлупи лице. Някъде отдалече като че чу шумоленето на кимоното й. Долови лекото ухание на пудра, което се носеше над кожата му като лек облак.

Ръцете й бяха като нежни перца, които леко галеха гърба му по протежение на гръбначния стълб, от врата до опашната кост. След малко започна да го масажира със затоплена мазнина. Той въздъхна доволен.

Ръцете й се спуснаха надолу, обхващаха и милваха бутовете му. После той усети как бавно ги раздели и с лекота пъхна пръста си в него. Напипа простатната му жлеза и започна да я масажира с кръгови движения.

Почти заспал почувства как се втвърдява и се извъртя встрани. Нежно, но неотстъпно, тя го задържа така, че да не мърда. Другата й ръка, потопена в топлата мазнина, взе да гали пулсиращия му фалос.

Той се опита да се раздвижи, но не успя. Тогава осъзна, че в стаята има две гейши. Втората се приближи от другата страна на леглото и коленичи пред него. Отгоре му вече сновяха четири ръце, а не две. Нямаше част от тялото му, която да не е докосвана, разтърквана и милвана едновременно.

Натискът върху простатата и тестисите, нарастващата бързина на движението на ръката върху пениса му дойдоха твърде много. Усети, че се сгърчва. Напрежението стана почти непоносимо. От устата му се изплъзна стон. Вдигна клепачи.

Дребната японка, все още облечена с кимоното, му се усмихна мило. След това отвори уста и леко очерта кръг около тестисите му. Като че експлодира, за миг се почувства близо до смъртта, докато спермата бликаше като фонтан. Спазмите следваха един след друг, докато изтече всичко и той усети сладостна приятна празнота.

Видя как дребната гейша се изправи на крака и тихо се отдалечи. Други ръце придърпаха меките чаршафи около него. Той затвори очи и потъна в сън без сънища.

Когато се събуди, му се стори, че е спал само няколко минути. Но навън беше светло, а Джабир се беше надвесил над леглото му.

— Съжалявам, че ви безпокоя, господарю — рече той, — но пристигна телеграма и мистър Каридж каза, че е много важно.

Баидр бавно седна и пое жълтия лист. Съобщението беше лаконично и само той и принцът можеха да го разберат.

ДАТАТА ЗА ИНВЕСТИТУРАТА НА СИНА ТИ КАТО МОЙ НАСЛЕДНИК Е ОПРЕДЕЛЕНА. МОЛЯ ВЪРНИ СЕ ВЕДНАГА ЗА ДА УРЕДИШ ВСИЧКО

(ПОДПИС) ПРИНЦ ФЕЙЯД

Вече се разбуди напълно. Знаеше, че това няма нищо общо със сина му. Много отдавна се бяха разбрали за значението на тъй формулираното съобщение.

Война. Война с Израел. Този път щяха да си отмъстят за поражението през 1967 година. Или пък така си мислеха. Обзе го тъга.

Беше твърде скоро. Прекалено скоро. Сигурно в началото щяха да отвоюват някоя малка победа, дао израелците бяха твърде опитни. Ако войната продължеше повече от седмица, това означаваше още едно поражение за арабите.

Дори и принцът беше съгласен с него по този въпрос. Но предстоеше много работа. Ако светът сметнеше, че арабите са съюзени, те вероятно щяха да постигнат нещо повече от дребна победа. Но не на бойното поле, където умираха хора, а в банките и в заседателните зали, където беше животът им.

НЯКЪДЕ ДРУГАДЕ:
Октомври 1973 година

Прашният фолксваген с цвят на фъшкия, с боя, олющена от годините, прекарани сред вятъра и пясъка на пустинята, се задави, изскърца и спря на няколко метра от входа за паркинга. Лостовите наблюдаваха с любопитство как старият човек в също така прашна роба излезе от колата и я заобиколи. Отвори задния капак и се загледа тъжно в мотора.

Един от тях се приближи.

— Какво става, старче?

— Само ако знаех. Дори и камилата има нужда от време на време от вода. А това тук — да ти кажа право, има нещо безбожно в творение, което не поема вода. Ако беше камила, щях да съм наясно какво да направя.

Младият войник се разсмя.

— Ако беше камила, какво щеше да направиш?

— Щях да й дам вода. А ако това не помогне, щях да я ритна по задницата.

— Тогава защо не опиташ? — предложи войникът.

— Опитах. Не се получава. Никакъв ефект.

Войникът остави стареца да се взира в мотора и хвърли поглед в колата. Отвътре беше така скапана, както и отвън. Тапицерията се цепеше на ленти, а таблото беше покрито със слой прах. Войникът протегна ръка, избърса мръсотията от показателя за горивото, изправи се и се обърна към стареца.

— Свършил ти е бензинът.

— Не мога да разбера как. Досега никога не се е случвало.

— Но сега се е случило — каза войникът с леко снизходителен вид.

Старецът сви рамене.

— Е, хубаво, радвам се, че не е нещо сериозно. Уплаших се, че е умряла, бедничката. — Той тръгна към вратата. — Бутнете я настрани — извика през рамо. — Ще изпратя някой да я напълни.

— Хей, почакай, старче! — Часовият го настигна и му препречи пътя. — Не можеш да влезеш без пропуск. Тук е строго секретен обект.

— Аз имам пропуск — каза старецът и протегна ръка. Слънцето се отрази в пластмасовата карта като огледало.

Часовият пое пропуска, погледна го и застана мирно.

— Извинявам се, генерале — каза и отдаде чест. Бен Езра отвърна на поздрава.

— Добре, войник. Свободно.

Младият мъж се отпусна.

— Знаете ли пътя, сър? — запита почтително.

— Познавам го — усмихна се Бен Езра. Пресегна се. — Мога ли да получа обратно пропуска си?

— Да, сър — бързо отговори войникът. — И не се безпокойте за колата, сър. Ще се погрижим за нея.

Генералът се усмихна.

— Благодаря. — Обърна се и тръгна, а бедуинската му роба се развя леко.

— Кой беше този? — запита с любопитство другият часови.

Първият каза тихо и с уважение:

— Генерал Бен Езра.

— Пустинния лъв? — В гласа на другия войник се четете изненада. Извърна се и се втренчи в стареца. — Мислех, че е умрял.

— Е, както виждаш, не е — каза първият. — Хайде. Помогни ми за колата на генерала.

Само пет души седяха около масата в конферентната зала. Тримата американци, които присъствала и на първото събрание, Бен Езра и генерал Ежнев.

— Съжалявам за малобройния екип, господа — извини се генерал Ежнев, — но всички останали са на фронта.

— Няма нужда да се извинявате — каза Уейгрин. — Разбираме положението. — Усмихна се. — Между другото — поздравления. Вашите момчета добре се справят с отблъскването на Трета Египетска армия.

Ежнев кимна мрачно.

— Това са ваши предвиждания. Още не сме толкова сигурни.

— Спечелихте — поверително рече американският полковник.

— Все още имаме нужда от помощ — отговори Ежнев. — Голяма помощ. Платихме твърде висока цена за това, че ги оставихме да ни нападнат.

— Кой някога би сметнал, че ще нападнат навръх празника Йом Кипур? — запита Харис от Държавния департамент, опитвайки се да звучи успокоително.

Гласът на Бен Езра беше сух.

— Аз. Казах го много ясно на последната ни сбирка.

— Но това беше безумно предположение — заяви отбранително Харис.

— Всичко е предположение — рече тихо Бен Езра. — Но дори и да не беше така, вие нямаше да предприемете нищо, нали?

Харис не отговори.

— Кажете ми — гласът на стария генерал беше поверителен, — докладвахте ли на шефа си?

Харис кимна.

— Разбира се.

Бен Езра го погледна. Тъжно поклати глава.

— Цялата тази трагедия можеше да бъде предотвратена.

— Не виждам как — отвърна Харис.

— Трябваше да постъпим като последния път. Войната вече щеше да е свършила.

— А световното обществено мнение щеше да е против вас — каза Харис.

— А сега сякаш световното обществено мнение много ни подкрепя — отвърна Бен Езра. — Не виждам армии да са се стекли да ни помагат.

— Говорим след като всичко е станало вече — намеси се бързо Ежнев. — Не това е целта на нашето събиране, генерале. Тук сме, за да чуем вашата оценка за настоящото положение.

— За да не й обърнете внимание, както последния път — обади се саркастично Бен Езра. Съзря обида в погледа на Ежнев и моментално се разкая. — Съжалявам, приятелю — добави с по-мек тон. — Забравих, че имате по-големи грижи от моите.

Ежнев не отговори.

Бен Езра се взря американците през масата.

— Човек се чувства самотен, когато остарее — промълви.

Никой не продума.

— Господа, ще бъдете ли така добри да ми отговорите на един въпрос? — запита той. — Кажете ми защо сте дошли на това събрание? За вас трябва да е така очевидно, както и за мен, че нищо няма да излезе, нищо няма да се промени, нищо няма да се направи.

— Не е вярно, генерал Бен Езра — каза бързо полковник Уейгрин. — Ние дълбоко уважаваме становището и идеите ви.

Бен Езра се усмихна.

— И аз вашите. Само ако ги разбирах. Все още не мога да разбера вие обичате ли ни, или ни мразите.

Ежнев отново се опита да върне присъстващите към темата.

— Получихте ли документацията на Ал Фей?

— Да — Бен Езра кимна.

— До какви изводи стигнахте?

— Ако арабите бяха достатъчно умни, щяха да разпуснат армиите си, щяха да намерят още трима като него и щяха да победят света без нито един изстрел.

— Как биха постигнали това? — озадачи се Харис.

Бен Езра си позволи една усмивка.

— Много просто. Биха купили света.

Никой не се засмя.

— Войната вече е загубена, това ви е известно — промълви старият човек.

— Какво искате да кажете? — запита Уейгрин.

— Още не е свършила. Израелските войски навлизат в Египет и Сирия. Садат вече говори за мир. Той може да прецени кога е победен.

— Той знае и кога печели — отвърна сухо Бен Езра. — Искаше да възстанови гордостта на арабите. Направи го. Арабските войници се биха смело. Възвърнаха си честта. Такава беше целта му. — Бръкна в робата си и извади един лист. — Ние все още сме в състояние да спечелим тази война, но зависи колко време ще ни дадете.

— Не разбирам напълно — каза Харис.

— Имаме нужда от още две седмици — обясни Бен Езра. — Египет вече не е важен. Трябва да преминем оттатък Кайро, да окупираме Либия и да завземем Сирия. Ако успеем, разкъсваме петролната блокада, с която ни заплашват, а ако не, ще бъдем изолирани и всичко е само въпрос на време.

— Какво трябва да направим, за да ви дадем време? — запита Харис. — Русия вече упражнява натиск за спиране на огъня.

Бен Езра го изгледа.

— Не очаквах да сте толкова недосетлив. — Поклати тъжно глава. — Къде беше Русия, когато арабите печелеха? Опита ли се да ни защити с изискване за спиране на огъня? Не. Мълчеше си, докато в събитията не настъпи обрат. Сега иска спиране на огъня, за да защити придобивките си. Арабите излязоха с по-добро оръжие, отколкото са мечтали — петролното ембарго. То ще спре западния свят по-бързо, отколкото атомната бомба.

— Ако контролираме петрола в Либия и сирийския петролопровод, ембаргото ще се провали. Бихме могли да снабдяваме целия свят с петрол, ако се наложи. Иран вече е към западния лагер, Йордания бързо ще се присъедини и няма да ни заплашва повече. Ако не предприемем това, цялата световна икономика ще затъне до уши. Арабите ще разделят света. Франция незабавно ще се опита да направи пробив и да разруши европейския съюз. Япония ще бъде принудена да се съобразява, тъй като получава осемдесет процента от петрола си от арабите. Малко по малко арабите ще отвърнат от нас държавите от целия свят. Не бих ги обвинил, тъй като и за тях е въпрос на оцеляване, както и за нас.

— Ако пренесете войната в Сирия и Либия, Русия сигурно ще се намеси — обади се Харис.

— Съмнявам се — заяви Бен Езра. — Руснаците се страхуват от конфронтация като вас.

— Това е ваше мнение — каза студено Харис.

— Вярно е — потвърди старецът. — И все пак ако вашият мистър Кисинджър позабави нещата, бихме могли да постигнем резултат.

Харис погледна Ежнев.

— За щастие, политиката на вашето правителство не е такава.

Ежнев кимна неохотно.

— Не е.

Харис отново се обърна към Бен Езра.

— Мистър Кисинджър се надява до два дни да се сключи ефективно споразумение за спиране на огъня.

— Поздравете мистър Кисинджър — обади се Бен Езра саркастично. — Все още има време той да се окаже Невил Чембърлейн на седемдесетте години.

— Смятам, че този спор е извън темата на нашата среща — отсече Харис категорично — и би трябвало да се отнесе на по-високо равнище. В момента най-много се интересуваме какво може да се каже за Ал Фей.

Бен Езра го изгледа.

— Не смятам, че има нещо, което бихме могли да направим по отношение на него освен да се молим да продължава да отстоява на натиска отляво и да се придържа възможно най-близо към центъра. Той със сигурност няма намерение повече от който и да било от другите богати шейхове да предаде богатството и властта си на масите. Но всички те се движат по една много тясна пътечка. Колко дълго ще успеят да я следват, никой не е в състояние да отгатне. — Обърна се към Ежнев. — Имате ли някаква нова информация за него, след като започна войната?

— Много ограничена — отговори Ежнев. — Съобщенията са затруднени. Тъкмо преди конфликта Ал Фей беше извикан в страната си и оттогава е там. Известно ни е, че ще оглави обединения инвестиционен комитет на всички страни-петролопроизводителки, но действителните преговори за петрола ще бъдат водени от един общ комитет на външните министри на тези държави. Те много внимават за разделянето на експлоатацията на петрола като политическо оръжие, както и за използването на парите, които получават от продажбите. Вътрешно наблягат на печалбите. Новият им лозунг е „Петрол за справедливост“.

— Смятате ли, че ще има влияние върху политиката с петрола? — запита Харис.

— В началото слабо — отвърна Ежнев. — По-късно влиянието му вероятно ще нарасне, когато проумеят, че ако спрат световната икономика или я парализират, това ще доведе само до загуби на собствените им инвестиции. Мисля, че Ал Фей и принц Фейяд го осъзнават и това е причината той да оглави комитета, а не да играе някаква политическа роля. След като не е свързан с политиката, той ще бъде в добра позиция свободно да преговаря с двете страни.

— Къде е семейството му? — намеси се Бен Езра.

— Съпругата и синовете му още са в Бейрут — отговори Ежнев, — а също бившата му съпруга и дъщерята.

— Онази, която беше в швейцарското училище? — полюбопитства старецът.

— Да — отвърна Ежнев.

— Не е вече там — обади се за пръв път агентът на ЦРУ. — По-малката дъщеря Лайла замина със самолет за Рим. С нея бяха още едно момиче и един млад мъж.

Ежнев се изненада.

— Как успяхте да откриете?

— Чрез мъжа — отвърна Смит. — Отдавна го държим под око. Беше замесен в трафика на наркотици във Виетнам, а напоследък се прехвърли в Близкия изток. — Запали цигара. — Беше свързан с мафията, а от неотдавна работи за Али Ясфир.

— Каква е връзката с дъщерята на Ал Фей? — осведоми се старецът.

— Тъкмо проверяваме — каза Смит. — Вече имам някаква информация. Миналата пролет тя е напуснала училище и е преминала през лагер за обучение. Кой знае защо след това прекара цялото лято у дома си. После този мъж влезе в контакт с нея и след по-малко от седмица тръгнаха.

— Нашето разузнаване разполага ли с тази информация? — се поинтересува Ежнев.

— Да. Предадох я в деня, в който я получих.

— Все още ли са в Рим? — запита Ежнев.

— Не знам — отговори Смит. — На летището се разделиха. Момичетата се качиха в едно такси, а мъжът — в друго. Моят човек успял да проследи само едното — това с мъжа.

— Той още ли е в Рим? — попита Ежнев.

— Да. В моргата. Беше убит два часа след пристигането. Полицията смята, че е работа на организираната престъпност. И вероятно е така. В надпреварата мафията не обича да губи своите войници.

— Трябва да издирим момичето — обади се старецът.

— Вече съм наредил на хората си — отговори Ежнев. Стана на крака. — Смятам, че това е всичко, господа. Освен ако имате въпроси.

Американците се спогледаха. Събранието бе приключило. Изправиха се и се ръкуваха. Полковник Уейгрин и Харис се сбогуваха много официално със стария човек, но Смит се държа по-различно.

Свъси вежди, вторачен в Бен Езра.

— Знаете ли, генерале — продума с носовата си интонация на човек от Средния запад, — вие сте абсолютно прав. Бих желал повече от вашите хора да се вслушват в мнението ви.

— Благодаря ви, мистър Смит. И аз бих желал да е така.

— Имате визитната ми картичка — продължи служителят на ЦРУ. — Обадете ми се, ако има нещо, което бих могъл да сторя за вас.

— Отново ви благодаря — отговори Бен Езра. Американците излязоха от стаята, а двамата евреи се спогледаха.

— Какво мислиш, Исая? — запита Ежнев. Старецът сви рамене.

— Говориш ли идиш. Лев?

— Не — отговори Ежнев. — Аз съм сабра. Не успях да го науча.

— Има една поговорка — каза старият човек. — Мисля, че произхожда от Полша или Русия при някой от погромите там преди много години. Шверцу зан а ид.

— Какво означава това? — запита Ежнев. Старецът се усмихна, но без сянка от хумор.

— Трудно е да си евреин — отговори.

ТРЕТА КНИГА
Краят на есента 1973 година

ПЪРВА ГЛАВА

Дик почука на вратата на спалнята на Баидр. Чу се гласът му, леко заглушен:

— Влез.

Дик отвори вратата и примигна. Завесите бяха дръпнати и в стаята нахлуваше утринното швейцарско слънце. Баидр седеше зад малко бюро, с гръб към прозореца. Лицето му беше в сянка, тъй като светлината идваше отзад. Вдигна очи към Каридж.

— Да?

— Французите са тук, шефе.

Баидр погледна часовника си.

— Ранобудни са.

Каридж се усмихна.

— Те не рискуват. Не искат някой друг се добере до вас преди тях.

Баидр се засмя.

— Това е хубавото на французите. Винаги можеш да разчиташ, че не робуват на никаква вярност, освен към себе си.

— Какво да им кажа?

— Да чакат. — Подаде сноп документи на Каридж. — Знаеш ли нещо за това?

Каридж ги пое и се взря в тях. В горната част с главни букви пишеше: „Арабски кукли ООД“. В папката имаше няколко товарителници и разписки. На всяка разписка личеше печат „платено“. Погледна отново Баидр.

— Не повече от вас, освен че редовно си плащат сметките.

Баидр взе отново папката.

— Точно така. Но е крайно необичайно. Познаваш ли някой ливанец, който си плаща сметките редовно?

— Не разбирам. Те са добри клиенти. От какво можем да се оплачем?

— Още нещо — продължи Баидр — Дават премии за експресна доставка. С какво, по дяволите, са толкова важни тези кукли, че се отпускат премии за спешно изпращане? Това също е необичайно. Ливанците не биха се съгласили да плащат премии за каквото и да е, дори животът им да зависеше от това.

— Идва Коледа. Може би искат куклите да са в магазините по-рано.

— Би било допустимо, ако доставките започваха сега. Но началото е сложено през септември. — Баидр върна папката на Каридж. — Направи ми подробен анализ на тази компания.

— Разбрано, шефе. — Тръгна към вратата. — Нещо друго?

Баидр поклати глава.

— Предложи на французите кафе. Аз ще изляза след няколко минути.

Когато вратата се затвори зад Каридж, Баидр се изправи, отвори френските прозорци зад бюрото си и излезе на терасата.

В чистия утринен въздух се усещаше наближаващата зима. Баидр си пое дълбоко дъх и го задържа в гърдите си. В далечината планините се извисяваха в ясно синьозелено, снегът вече украсяваше върховете им. Баидр хвърли поглед надолу към града, който тъкмо се разбуждаше. По улиците се долавяше оживление.

Женева. Всичко беше тук. Парите, властта, дипломацията, търговията. Тъкмо тук трябваше да се спечели битката, а не на бойните полета на Близкия изток. Банките и търговските кантори на този чудноват старинен швейцарски град създаваха илюзията, че са над съперничеството и борбите, но желаят да печелят от всяка промяна на вятъра, независимо откъде духа той.

Баидр се върна обратно в стаята и се огледа. Апартаментът в хотела бе нает целогодишно и изпълняваше целта си при редките му престои. Но отсега нататък не се знаеше как ще бъде. През следващата година щеше да прекарва по-голяма част от времето си тук. Не беше достатъчно голям, достатъчно пищен за приемите, които щеше да устройва.

Колкото повече мислеше, толкова по-разумно му се струваше. Не би било прахосничество да си осигури постоянна база тук. Освен това зимният сезон в Швейцария винаги е добър. Целият свят се стичаше между Сен Мориц и Гщаат. Сигурен беше, че на Джордана ще й хареса — партитата, светският живот, зимните спортове.

Напомни си да й се обади по-късно и да й съобщи за решението си. Също и Каридж да уведоми брокера по недвижими имоти, че търси къща в Женева и вила в Гщаат. Сигурен беше, че бързо ще намери нещо. С пари нещата се уреждат лесно.

Изправи се пред огледалото и се огледа. С бялата риза и тъмен панталон изглеждаше по-скоро европеец отколкото арабин. Отиде до килера-дрешник и излезе с роба, преметната на ръката. Бързо навлече тъмнокафявата мишла и заметна на главата си бялото парче плат, поръбено с черно платно, което се спускаше до раменете му. Отново се огледа. Този път кимна доволен. Сега имаше вид на арабин. Усмихна се и се запъти към вратата. Имаше известни предимства в облика на чужденец. Особено когато предстояха преговори с французите, които смятаха, че превъзхождат всички на тази земя.

— Ние сме малка страна, мосю Дюшан, — каза Баидр на френски, — напълно затворена и лишена от излаз на морето, освен по благоволение на съседите ни, така че би трябвало много добре да схванете нашия проблем. Водата. Имаме петрол, но нямаме вода. Много пъти съм чувал моят принц да казва, че с готовност би заменил излишните ни петролни кладенци с водни. Ако имаме вода, страната ни ще разцъфти.

Дюшан погледна съдружника си и кимна с разбиране.

— Мосю Ал Фей, Франция винаги е била сред първите държави в света, които разбират трудностите на страните от Близкия изток и желанието им за самоопределение и свобода. Публично осъдихме експлоатацията на ресурсите ви и показахме, че поддържаме вашата кауза, което често ставаше в ущърб на отношенията ни с великите сили и в противоречие със световното обществено мнение. Не си ли спомняте, че по време на предишния конфликт през шейсет и седма отказахме на Израел доставка на петдесет реактивни бомбардировача Мираж?

— Спомням си. — Но не добави, че Франция не само отказа доставката на Израел, но отказа да върне на Израел и стоте милиона долара, които бяха изпратили за самолетите. Все пак не се сдържа да направи един намек. — Откакто така щедро дарихте свободата на Алжир, не преставате да бъдете в предните редици на онези страни, които признават великия принцип на арабското самоопределение.

За миг по лицето на французина пробяга израз на неудобство, но после изчезна.

— Сега Франция е готова да изпълни каквито и да е поръчки за военно снаряжение за арабските страни. Фабриките ни работят с пълен капацитет — строят самолети, бронетранспортьори, танкове, почти всичко, от което арабският свят се нуждае, за да докаже способността си да се защитава.

Баидр се усмихна вежливо.

— Радвам се. Със сигурност ще предам това на комитета. Както ви е известно, аз не се занимавам с военните доставки. Нямам нищо общо с тях. Работя в областта на индустриалното развитие. Много бих се заинтересувал, ако предлагате машина, която произвежда вода.

— Съществуват заводи, които произвеждат вода, но за съжаление изискват вода, за да действат.

Баидр се направи на наивен.

— Така ли?

— Атомни обезсоляващи заводи. Скъпи са, но вършат работа. За съжаление вашата страна няма излаз на море.

— Това е вярно, но ние имаме споразумение със съседите си — Сирия, Ирак, Йордания, Саудитска Арабия — да развиваме водопроизводителни източници за общото ни благо.

— Вие представяте ли и тях? — запита французинът.

— В това отношение арабският свят за първи път е единодушен. Ние ще изграждаме заедно индустриалния и селскостопанския си потенциал. Например стигнахме до нова спогодба с „Фиат“ от Италия да произвеждаме версия на техен модел. Заводите ще бъдат пръснати в различни държави, така че работниците във всяка от тях ще бъдат облагодетелствани.

— Много похвално — каза сухо французинът.

— Естествено, на нас ще ни струва повече да произвеждаме сами тези коли, отколкото да ги внасяме. Но тъй като не се интересуваме толкова от печалбата, колкото от това да постигнем някаква самостоятелност, според нас си заслужава. В момента преговаряме и в други области като домакински прибори и телевизори. Изумително е колко много може да се постигне, когато човек желае да действа.

— Според вашите изчисления колко повече ще ви струва да произвеждате тези неща, вместо да ги купувате? — запита Дюшан.

Баидр вдигна рамене.

— Петдесет процента, сто процента. Какво значение има? Имаме парите, за да заплатим. Можем да си го позволим.

Французинът млъкна за малко. Когато заговори, сякаш не беше така самоуверен както преди.

— За нас интерес представлява индустриалната ви програма. Сигурен съм, че ще открием много проекти, които ще бъдат доходни и за двете страни. Нашата лека промишленост е на второ място в Света.

— Радвам се да го чуя. Това, което специално ме привлича, са плановете ви за атомни обезсолители на водата. Тази област със сигурност заслужава усилени изследвания и в някое от тях несъмнено бихме могли да работим заедно.

— Може би това е най-скъпият проект от всичките — бързо додаде Дюшан.

— Както ви казах, парите нямат значение. Само в моята малка страна доходът от петрол е повече от един милион долара на ден. Като умножите тази цифра по останалите арабски страни, сумата става астрономическа.

— Франция не е бедна страна. Разполагаме с толкова долари, от колкото се нуждаем. Всъщност повече от достатъчно.

— Имам представа за това, но има и други разменни средства. Тъй като не се занимавам с политика, препоръките ми ще бъдат приети, когато се направят изчисленията.

Французинът го погледна неотстъпчиво. И двамата знаеха за какво говори Баидр. Петролът беше в основата на пазарлъка, но не за пари, а с цел коопериране.

— Мосю Ал Фей — каза той, — нямам думи да изразя колко съм доволен, че открихме една област, в която можем да си сътрудничим. Бъдете сигурен, че ще дойда отново при вас с няколко съвсем конкретни предложения.

Баидр се изправи.

— Ще ви очаквам с голямо нетърпение. — Французинът също стана. Баидр се поклони официално и направи обичайния арабски жест за довиждане. — Вървете си в мир.

Щом французинът си тръгна, Каридж се върна в стаята.

— Тук започват да се тълпят — каза. — Заприлича на едно малко ООН — има германци, италианци, румънци, норвежци.

— Мълвата бързо се разнесе, нали? Каридж кимна. Бяха пристигнали едва предишния ден.

— Приличат на кучета около разгонена кучка.

Баидр се засмя.

— По-добре се обади в банката и виж дали не могат да ни услужат с няколко секретарки. А после изготви приемен график. Ще трябва да се срещнем с всички.

— Защо? Само някои от тях ще могат да ни предложат нещо.

— Знам, но няма значение. Точно сега всички са в шок заради ембаргото. Все още не им се вярва. Когато стигне до съзнанието им, ще изпаднат в паника и ще се разгневят. Едната страна на нашата дейност е да поддържаме максимален брой приятели.

— Правилно, шефе. — Каридж тръгна към вратата.

Баидр го спря.

— Дик, набери ми мисис Ал Фей. Тя е в Бейрут в дома на баща ми.

— Разбира се. — Вратата се затвори зад него, а след миг звънна телефонът. Швейцарската телефонна служба се гордее с бързината си. Джордана беше на телефона.

— Как са децата? — запита той. Джордана отговори глухо.

— Добре.

— Харесва ли им училището?

— Не знам дали им харесва или не, но ходят.

— Много ли си заета?

Последва мълчание.

— Сигурно се шегуваш — каза тя. — Намирам се в Бейрут. Абсолютно няма какво да правя.

— Тогава вероятно не ще имаш нищо против да дойдеш тук и да ми помогнеш. Реших да взема къща в Женева и вила в Гщаат, а ще бъда много претрупан, за да се занимавам с това.

— Баидр, истина ли е?

— Защо да не е истина? Струва ми се, че в близко бъдеще ще прекарваме доста време тук. Ще дойдеш ли?

Тя се засмя.

— Със следващия самолет.

— Добре. — Усмихна се на телефона. — Обади се с кой полет и ще изпратя Джабир на летището да те посрещне.

Щом връзката прекъсна, Дик влезе в стаята. На лицето му бе изписан странен израз.

— Навън има едно момиче, което иска да ви види.

Изведнъж Баидр се ядоса.

— Много добре знаеш, Дик — обърна се към него остро, — днес имам твърде много работа, за да се занимавам с момичета. Отпрати я.

— Вече го направих, сър, — настоя Дик, — но тя се върна след няколко минути с Джабир. Той твърди, че бихте искали да я видите.

У Баидр заговори любопитството. Обикновено Джабир никога не се замесваше с жените.

— Коя е?

— Не знам, сър. Нито тя, нито Джабир ми казаха име. Искат да ви изненадат.

Баидр помисли за миг. Трябва да е нещо важно. Джабир не се включваше в никакви игри.

— Окей, ще я приема — рече. — Но съвсем за кратко. И кажи на Джабир, че го правя само заради него и това няма да се повтори.

— Да, сър.

Баидр отиде до бюфета и напълни чаша с кафе. Взе я в ръка и тръгна с нея към бюрото си. Чу, че вратата зад него се отваря и се обърна.

Една млада жена стоеше на прага почти свенливо. Баидр я погледна. У нея имаше нещо смътно познато. Беше красива, лицето й беше с почти сърцевидна форма, имаше тъмносини очи и лъскава черна коса, която падаше върху раменете й. Беше облечена с риза и джинси, както повечето млади хора, но съзря, че фигурата й е хубава. Забеляза, че някакъв страх се прокрадва в ъгълчетата на тъмносините очи. Изведнъж всичко си дойде на мястото.

— Лайла!

Трепетна усмивка цъфна на лицето й.

— Здравей, татко — каза тя нежно. Той прекоси стаята и я прегърна.

ВТОРА ГЛАВА

— Почти деветнайсетгодишна съм, татко, а в училище не ми е интересно — обясняваше тя. — Твърде много важни неща стават и искам да се включа в тях.

Той се усмихна. В нея имаше толкова много, което му напомняше за самия него. Същото нетърпение, същото любопитство и желание за участие.

— Какво точно искаш да правиш?

Тя отговори уклончиво.

— Не съм мислила. Знам само какво не искам да правя. Не искам да бъда като сестра си. Не желая бракът и семейството да бъдат единствените цели в живота ми. Вероятно има нещо, на което съм способна.

— Говорила ли си с майка си за това?

— Знаеш я мама. Не ме разбира. Смята, че трябва да правя точно това, което ти казах, че не искам. Дядо дори е намерил човек, за когото да се омъжа.

Баидр се забавляваше.

— Дядо ти не се е променил. Предполагам, че е някой богаташ от много добро семейство?

— Естествено. — Тя се разсмя. — Дядо Риад винаги го е бивало за такива неща.

Баидр се засмя.

— Аз би трябвало да съм най-наясно по въпроса. Но, сериозно, има доста неща, които би могла да правиш. Да станеш учителка. Имаме голяма нужда от учители.

— Имаш предвид общоприетите женски професии ли? — Тя не успя да сдържи леката презрителна интонация. — И това не искам. Просто не искам да правя онова, което се разрешава на жените от поколения насам. Искам да участвам в нещо истинско, нещо, което те движи напред. Бих искала да върша същото като теб, да помагам да се приобщаваме към днешната действителност и да внушим на света да ни приема така както ние желаем.

— Не е толкова лесно. Имаш ли представа колко много хора на този свят все още ни смятат за примитивни?

— Имам — отговори бързо тя. — И тъкмо това искам да променя. Сега, след като спечелихме войната, имаме възможност да накараме Запада да признае, че не сме по-долу от него.

— Вярваш ли, че сме спечелили войната? — запита Баидр с любопитство.

— Знам, че я спечелихме. Ако не беше наложено прекратяване на огъня, веднъж завинаги щяхме да разгромим израелската армия. Тя се придвижва тъкмо към капаните, които са заложени в Сирия и Египет.

Баидр я погледна. Толкова много неща не й бяха известни. Това беше стандартното мислене, насаждано от панарабските пропагандисти. Винаги го беше забавлявало, че по-голямата част от арабите им вярваха. Това че Израел беше откъснал Трета египетска армия и след няколко дни можеше да окупира Кайро и Дамаск, въобще не им стигаше до мозъците.

— Все пак не знам какво би могла да вършиш? — каза той.

— Имам идея.

— Каква?

— Бих могла да работя за теб. — Погледна го в очите.

Беше толкова напрегната, че той не се усмихна.

— И какво точно? — запита той предпазливо.

— Бих могла да ти бъда помощничка — отвърна тя сериозно. — Мама винаги казва, че е трябвало да се родя момче. Че много приличам на теб.

— Опасявам се, че няма начин — каза той добродушно. — Всичките ми сътрудници са специално обучени за длъжностите, които заемат. Голяма част от работата е специализирана и изисква висши технически познания.

— Нямам предвид да стане веднага — додаде тя бързо. — Бих могла да започна като обикновена служителка или секретарка, докато науча достатъчно.

— Умееш ли да стенографираш и да пишеш на машина? — запита той.

— Горе-долу пиша на машина.

Той помълча, после поклати глава.

— Съжалявам, но няма да стане. Дори за тези служби имаме нужда от хора с опит.

— Бих могла да работя в приемната. Искам да започна където и да е.

— Ти си ми дъщеря. Как си представяш, че ще изглежда в очите на хората?

— Не е необходимо да се знае. Ще го пазим в тайна.

— Не. Няма да се получи. В тая област няма тайни.

Тя се оклюма.

— Не желая да се връщам в онова училище — каза твърдоглаво. — Мразя го.

— Не се налага да се връщаш. Имам друга идея.

Тя го погледна с надежда.

— Ако говориш сериозно, мога да ти уредя да следваш в Щатите, където да специализираш управление на бизнеса. След няколко години ще знаеш достатъчно, за да те назначим в организацията.

— Но това ще стане след години — възрази нетърпеливо тя. — А сега? Докато завърша университета, всичко ще е свършено.

Той се засмя.

— Едва ли. Работа има повече от достатъчно за моя и за твоя живот.

— А не е ли възможно да уча тук? — попита тя. — По такъв начин бих работила след занятията и пак ще се образовам.

— Не е същото. Тук могат да те научат само на стенография, машинопис и вероятно елементарно счетоводство.

— Това ще бъде начало. Ако установя, че ми харесва, ще отида да уча в Щатите.

— Ще си помисля.

— Няма какво да мислиш — продължи тя уверено. — Чух, че твоят човек се обажда в банката да му пратят секретарки. Докато ги чакаш, бих могла да отговарям на телефоните и да работя в приемната. Много ме бива да говоря по телефона. Наистина.

Той се разсмя.

— Ти си много решителна млада дама.

Тя го погледна в очите.

— Дори не знаеш колко много.

— Започвам да възприемам идеята. — Изсмя се тихичко, но после усмивката му изгасна. — Разбираш, че трябва да обсъдя с майка ти този въпрос.

— Защо? По-рано никога не сте ме обсъждали?

— Така ли твърди тя?

— Да. — Лайла сведе поглед за малко, след това пак го вдигна. — Защо никога не поиска да ни видиш, след като си отиде?

Баидр издържа погледа й.

— Така ли казва майка ти?

Тя кимна.

Баидр замълча. Нямаше смисъл да й разправя за многото молби да я види или тя да му гостува, на които Мариам отказваше с отговора, че не желае да има повече нищо общо с него. Лайла знаеше само, че той ги е оставил и толкова. Той дълбоко си пое дъх и бавно го изпусна.

— Е, не е вярно — пророни тихо. Тя не отговори.

Той долови съмнението й.

— Но сега това няма значение — добави нежно. — Ти си тук, пред очите ми.

Тя кимна, все още смълчана.

— Кажи ми — запита той с неудобство, — как е сестра ти?

— Добре. Омъжена е. Не виждам често нито нея, нито съпруга й. Нямаме много общо. Те водят светски живот. А да, Амал смята, че е бременна.

Той се усмихна.

— Искаш да кажеш, че ще стана дядо?

— Възможно е.

Той подсвирна.

— Съвсем по американски — отбеляза тя бързо.

— Кое?

— Това подсвирване. Какво означава?

Той се засмя.

— Трябва да се настроя към положението. Първо да осъзная, че съм баща на деветнайсетгодишно момиче и като гръм от ясно небе — дядо.

Лайла се засмя.

— Не разчитай на това. Амал всеки месец смята, че е бременна. Може да се окаже както другите пъти.

— Знаеш, че имаш двама братя.

— Знам. Мохамед и Шамир.

— Дори са ти известни имената им?

— Не са тайна. Вестниците непрекъснато пишат за теб. Има и снимки.

— Те са добри момчета. Ще ти харесат.

— Искам да ги видя.

— Ще стане. Скоро. — Изправи се. — Къде си отседнала?

— У една приятелка. Семейството й живее в Женева.

— Швейцарка?

— Да.

— С нея ли предпочиташ да останеш или да се преместиш тук при мен?

— Както ти искаш — отговори тя и отмести погледа си от него.

— Тогава си събери нещата — каза той. — Ще успееш ли да се нанесеш преди вечеря?

Тя вдигна глава. Очите й се усмихваха.

— Мисля, че да.

— Окей, хайде. Имам работа.

Тя скочи на крака и го прегърна.

— Благодаря ти, татко.

Той я целуна леко по челото.

— Няма нужда да ми благодариш. Все пак съм ти баща, нали?

Тя застана на прага на кафенето и обходи с очи масите. Заведението беше полупразно, само няколко чиновници пиеха бавно сутрешното си кафе, преди да отидат на работа. Тя погледна часовника си. Единайсет часът. Трябваше да дойдат всеки миг. Отиде до една маса и седна.

Незабавно изникна келнер.

— Да, госпожице?

— Кола с лимон.

Той донесе питието и се отдалечи. Тя запали цигара и отпи от колата. Беше сладка. Не толкова сладка колкото в Ливан, но по-сладка отколкото във Франция. На повърхността плуваше малко парченце лед, което не беше достатъчно, за да изстуди питието.

Двама млади мъже и една млада жена се появиха на вратата. Бяха облечени почти като нея — джинси, риза и яке. Келнерът отново довтече. След малко донесе поръчаните кафета и изчезна.

Гледаха я с очакване. Тя се озърна, преди да заговори. Остави цигарата и вдигна двата си пръста в знак V.

Останалите се усмихнаха.

— Всичко ли мина добре? — попита жената на несигурен английски.

— Идеално.

— Някакви въпроси зададе ли ти?

— Само каквито баща може да зададе — отговори тя. Ухили се. — Разбираш, че първо трябва да обсъдя с майка ти този въпрос — изимитира тя баща си.

Лицето на жената стана загрижено.

— А ако го направи?

— Няма — отговори тя доверително. — Познавам майка си. Не му говори от десет години, така че и сега няма да му продума.

— Ще работиш ли за него? — намеси се един от младите мъже.

— На половин ден. Той смята, че трябва да отида в бизнес-училище, за да науча едно-друго. Едва после ще съм способна да работя пълноценно.

— А ще се запишеш ли? — заинтересува се жената.

— Разбира се. Ако не го направя, може да заподозре нещо. Пък и ще е за кратко.

— Как изглежда? — запита жената.

Лайла се втренчи в нея така, сякаш я виждаше за пръв път.

— Искаш да кажеш баща ми?

— А за кого друг говорим? — отвърна жената. — Прилича ли на героя от онези вестникарски статии, които сме чели за него? Нали разбираш, плейбой, на когото жените не могат да устоят, такива неща?

Очите на Лайла се вглъбиха.

— Предполагам — каза колебливо. — Но аз въобще не го възприемам така.

— А как?

Гласът на Лайла прозвуча хапливо.

— Възприемам го като всичко, срещу което се борим. Парите, властта, неговото себелюбие. Възприемам го като личност, която се грижи само за себе си. Той въобще не се интересува от борбата на нашия народ. Мисли само за печалбата, която тя може да му донесе.

— Наистина ли го вярваш?

— Ако не го вярвах — отговори Лайла твърдо и решително, — нямаше да бъда тук и да правя това, на което съм се съгласила.

ТРЕТА ГЛАВА

Първата мисъл, която мина през главата на Лайла, когато Джордана влезе в стаята, беше колко е красива. Висока, с руса коса с меден цвят, със загорял калифорнийски тен, със стройно тяло и дълги прекрасни крака. Тя беше всичко, което една арабка никога не можеше да бъде. За един миг разбра защо баща й е постъпил така. Старите горчилка и враждебност избликнаха, но Лайла направи всичко възможно да не проличат в погледа й, когато Джордана се приближи към нея.

— Това е Лайла — заяви гордо Баидр. Погледът на Джордана беше ясен и прям, усмивката й — искрена и топла. Тя протегна ръка.

— Толкова се радвам най-после да те видя. Баща ти ми е говорил често за теб.

Лайла пое ръката й. Здрависването на Джордана беше сърдечно, както и приветствието й.

— И аз също се радвам, че се срещаме — изрече Лайла с неудобство.

— Баидр ми каза, че имаш намерение да останеш с нас.

— Ако не ви преча.

— В никакъв случай — увери я Джордана. — Напротив, радвам се. Сега може би ще има с кого да си говоря, когато го няма. Той пътува много.

— Знам — отвърна Лайла. Погледна баща си. — Съжалявам. Малко съм уморена. Нали няма нищо лошо, ако не остана за вечеря, а си легна?

Баидр хвърли бърз поглед към Джордана, а после отново към Лайла.

— Разбира се.

— И ти не ми се сърдиш, нали? — запита тя Джордана. — Освен това сигурно има много неща, за които да си приказвате.

— Нямам нищо против — отговори Джордана.

— Тогава лека нощ.

— Лека нощ.

Когато вратата се затвори зад нея, Баидр се обърна към Джордана.

— Как ти се струва? — запита.

— Мисля, че не ме харесва.

— Откъде знаеш? — В гласа му пролича изненада. — Тя дори не те познава.

— Дъщеря ти ревнува.

— Не ставай глупава — каза той раздразнен. — От какво може да ревнува? Аз я поканих да остане, нали?

Джордана го погледна. Има някои неща, които мъжете никога няма да разберат. Но си спомни с колко силно чувство за собственост имаше самата тя по отношение на баща си и какво изпита, когато го видя за пръв път с новата му жена.

— Всъщност няма значение — каза тя. — Радвам се заради теб.

Той не отговори.

— Много хубаво момиче — добави.

— Да.

— Защо така внезапно е решила да напусне училището?

— Каза, че усеща как животът минава — Отговори той. После се изсмя. — На деветнайсет години.

— Не е смешно — рече тя. — Разбирам я.

— Така ли? — Той се изненада. — Тогава вероятно ще можеш да ми обясниш защо след всичките тези години така изведнъж пожела да ме види?

— А защо не? Ти си неин баща. Момичетата имат много специално отношение към бащите си.

Той помълча.

— Би трябвало да се обадя на майка й и да я уведомя.

— Имам някакво чувство, че не бива да го правиш. Че майка й вече е в течение.

— Кое те кара да мислиш така?

— Баща ти ми каза, че е прекарала почти цялото лято с майка си и че само преди няколко седмици е тръгнала от Бейрут. Майка й вероятно знае къде е.

Той се втренчи в нея. Странно. Лайла му бе внушила, че идва от училище. Не спомена, че си е била вкъщи. Зачуди се защо е скрила, но реши да не споделя с Джордана.

— Смятам да се обадя на баща ми — каза, — ще го накарам да поговори с майка й.

Джордана се усмихна. В някои отношения беше съвсем прозрачен. Не искаше да разговаря с предишната си жена.

— Момчетата питат дали могат да дойдат, когато имаме къща. Никога не са играли на сняг.

Баидр се засмя.

— Кажи им, че ще дойдат още първия ден, когато завали сняг.

Дик Каридж се облегна на стола и свали очилата си за четене. Извади една кърпичка от кутията върху бюрото и завъртайки стола с гръб към силната лампа, започна бавно да бърше стъклата. Около прозореца се гонеха големи бели лениви снежинки.

Прекараха в Швейцария почти месец преди да завали сняг и Баидр, верен на думата си, извика момчетата да дойдат още същия ден. В момента заминаха за уикенда в Гщаат. Той остана в Женева, за да свърши натрупаната работа. Тази сутрин Баидр се обади в много добро настроение. Децата наистина се забавляваха.

Каридж се усмихна. Бащите много си приличаха, независимо от произхода си. Баидр изпитваше същото, каквото той със своите синове. Отново се извъртя към бюрото и погледна снимките на жена си и синовете си. Снимката, направена в Калифорния, внезапно го накара да се почувства много самотен. Бяха далеч от снега в Швейцария.

Чу отключването на външната врата откъм помещението, което той и Баидр използваха като канцелария, когато семейството беше в голямата къща в Женева. Погледна часовника. Беше два часът сутринта. Чу чаткане на токчета по мраморния под на входното антре. Несъмнено ходеше жена. Трябва да е Лайла. Тя единствена от семейството не отиде в Гщаат. Смотолеви нещо, че в събота има извънредни часове в училището, но не отиде на тях. Вместо това остана в стаята си до следобед, после излезе и едва сега се връща.

В нея имаше нещо особено, мислеше си той. Независимо от външната привлекателност и явното желание да помага той усещаше известна резервираност, някаква сдържаност в пресметливия й поглед. Понякога съзираше в очите й обида, особено от Джордана, макар че очевидно се опитваше да я скрие.

Стъпките стигнаха до стълбата и се заизкачваха, после спряха. Дръжката на вратата се раздвижи.

— Влез — извика той.

Вратата се отвори и Лайла застана на прага, облечена с неизменните джинси. Понякога се чудеше дали има други дрехи.

— Не исках да ви безпокоя. Под вратата се виждаше светлина.

— Няма нищо. Не ме безпокоите. В момента и без това си почивах.

Тя влезе в стаята и той забеляза как снежинките върху косата и дрехите й се топят.

— Откакто татко замина вчера сутринта, непрекъснато работите.

Той се усмихна.

— Това е единствената ми възможност да наваксам с преписките. Когато той е тук, нямам много време за тях.

— Никога ли не почивате?

— Разбира се, че го правя. Когато преди няколко месеца бяхме в Калифорния, прекарах цяла седмица със семейството си.

— Но оттогава — настояваше тя — нямате време за себе си дори през уикендите.

— За какво? — запита той. — Няма нищо, което бих искал да върша.

— Бихте могли да излезете на вечеря. Или пък на кино.

— По-скоро бих работил. Не обичам да ходя сам на такива места.

— Няма защо да сте сам. В Женева има много момичета, които чакат срещи.

Той се изсмя.

— Навсякъде има много момичета. Но вие забравяте, че съм женен мъж.

— Баща ми също е женен, но това не го спира — каза тя.

Той я погледна остро, недоумявайки какво знае.

— Има някои неща, които баща ви трябва да прави — намеси се бързо. — Това е част от работата му.

— Така ли? За него съм чувала много истории. — Той мълчеше.

— Чувала съм истории и за Джордана. — Погледът й беше предизвикателен. — Това също ли е бизнес?

Той я изгледа хладно.

— Винаги се намират хора, които клюкарстват. Повечето от тях не знаят какво говорят. Разбрах, че най-важният принос, който мога да имам към бизнеса на баща ви, е да си гледам работата.

Тя се изсмя.

— Разбирам защо татко има такова доверие във вас. Вие сте му верен.

— Той ме е наел — каза твърдо Каридж. — Уважавам го много.

— А той харесва ли ви? — запита го остро. Той отговори бързо и прямо.

— Да.

— Дори и да не ви дава свободни дни.

— Въпрос на личен избор — отвърна той спокойно. — Ако предпочитам да не ги взимам, това е моя работа.

Тя заобиколи бюрото му и погледна купчината преписки.

— Парите купуват много неща, нали? — Прозвуча като твърдение, а не като въпрос. — И вие робувате на системата като всички.

— Единственият по-добър начин да си печели човек прехраната — отговори й той на арабски — е да има богат баща.

Той забеляза гневната мълния в очите й и разбра, че ударът му е попаднал в целта.

— Аз не трябва… — И спря внезапно.

— Вие какво не трябва? — запита той меко. Самоконтролът бързо замени гнева. Тя се усмихна.

— Нищо. Къде се научихте да говорите толкова добре арабски?

— Вкъщи.

Тя се изненада.

— Смятах, че сте американец.

— Аз съм американец — усмихна се той. — Но родителите ми са дошли от Йордания. Името им е било Курейджи. Преди да се родя, баща ми го променил на Каридж, тогава той отворил първия си ресторант. Сметнал, че американците по-лесно ще казват „Каридж хаус“, а не „Курейджи хаус“.

— Родителите ти живи ли са?

— Не.

— Не искаха ли да се приберат в родината си?

— Искаха.

— Може би по-добре, че не са се прибрали — додаде тя бързо. — Поне докато евреите бяха пред прага им.

Той я погледна и не отговори. Истинската трагедия беше, че те всъщност се бяха върнали. Ако не бяха го сторили, вероятно щяха още да са живи.

Тя прие мълчанието му за знак на съгласие.

— Няма винаги да бъде така. Скоро ще се отърват от евреите. Ние направихме почти същото, но ни предадоха.

— Кой?

— Някои от нашите. Хора, които мислеха само за парите си, за власт. Ако не бяха ни спрели, щяхме да пометем евреите в морето.

— Все още не разбирам кои са тези хора.

— Ще разберете — каза тя и изведнъж стана тайнствена. — Много скоро. — Усмихна се и промени темата. — Искате ли да направя кафе?

— Много мило от ваша страна. Но не искам да ви създавам главоболия.

— Нищо не ми коства. Освен това и на мен ми се пие. Американско или турско?

— Турско — отговори той, макар че далеч повече предпочиташе кафе, приготвено по американски.

— Добре — каза тя и тръгна към вратата. — Веднага се връщам.

Той се втренчи във вратата, след като тя излезе. Държеше се странно. Само ако можеше да открие какво точно мислеше. Без определена цел взе следващата папка от купчината. Беше докладът, който Баидр бе поискал за „Арабски кукли ООД“. Погледът му се замъгли и я остави отново върху бюрото. Беше по-уморен, отколкото си мислеше. Можеше да почака докато изпие кафето.

Мина почти четвърт час, докато тя се върна. Когато я видя, зяпна от изненада. Беше се преоблякла. Вместо вечните джинси беше с бял кафтан, обточен със златен ширит, който започваше от деколтето и продължаваше покрай копчетата, съединяващи двете части. През отворите на кафтана се провиждаше златистото й загоряло тяло и беше ясно, че не носи нищо под дрехата.

Постави сребърния поднос върху малка масичка пред канапето. Докато сипваше кафето, бялата пара се издигаше и кръжеше над малките чашки. Взря се в него.

— Можете да станете от бюрото и да дойдете за кафето — рече. — Обещавам да не кажа на баща ми.

Той се усмихна и се изправи.

— Нещо ми подсказва, че не бихте го направили.

— Точно така.

Седна на канапето до нея. Тя взе чашка и му я подаде.

— Опитайте го.

Той отпи послушно. Сладостта почти го задави. Той пиеше кафе без захар.

— Достатъчно ли е сладко?

— Идеално — отговори той с каменна физиономия. Тя се усмихна доволна. — Обичам кафето много сладко.

— Пушите ли? — запита тя.

— Имам цигари върху бюрото — каза той и понечи да стане.

Тя го спря с ръка.

— Нямах предвид такива.

— О! — възкликна той и я погледна. — Понякога. Но не когато работя.

Тя отвори малката сребърна кутия, която лежеше върху подноса до каничката с кафе.

— Не смятате ли, че сте работили достатъчно за днес?

Той погледна хубаво оформените цигари.

— Джабир ми ги даде — довери му тя. — Той има най-добрия хашиш в града. Завива ги специално за баща ми.

— Знам — отговори той.

Тя взе една цигара и драсна клечка кибрит. Задържа пламъка за малко, докато изгори сярата, а след това го поднесе към цигарата. Дръпна няколко пъти и му я подаде.

Той я погледна, но не я взе.

— Хайде — настоя Лайла. — Отпусни се малко. До сутринта работата няма да избяга.

— Е, окей — съгласи се той. Пое цигарата от ръката й и вдъхна от нея. След като дръпна няколко пъти, й я върна. — Хубава е — рече.

— Така вече е по-добре — установи тя, пушейки отново. Засмя се. — Знаеш ли, за първи път приличаш на човек.

Той взе цигарата от нея и дръпна. В главата си започна да усеща бучене.

— Как изглеждам обикновено?

Тя се облегна на канапето.

— Извънредно сериозен. Много зает през цялото време. Никакъв израз на лицето. Твърде рядко се усмихваш. Разбираш какво искам да ти кажа.

— Не съм обръщал внимание.

— Много хора не знаят как изглеждат — Извърна тя очи към него. — Знаеш ли, без тези очила ще бъдеш хубав. — Тя свали очилата от лицето му. — Иди до огледалото и се виж.

— Няма нужда. Знам как изглеждам. Всяка сутрин се бръсна.

Тя се разсмя.

— Колко е смешно.

Той се усмихна.

— Така ли?

Тя кимна.

— Знаеш ли, не си толкова лош за американец. Поначало не обичам американците. Но ти си различен. Вероятно защото родителите ти са араби.

Той не отговори.

Тя се загледа в него, после изведнъж се наведе и го целуна по устните. Това го изненада и той не мръдна.

Лайла се отдръпна и го погледна в очите.

— Какво има? Не ти ли хареса?

— Не е това — отговори стеснително. — Все пак аз съм женен мъж.

— Зная, но жена ти е на другия край на света.

— Трябва ли да има някаква разлика?

— А няма ли? — запита го тя, втренчена в него. Той не отвърна. Вместо това дръпна още веднъж от цигарата. Бученето в главата му изведнъж престана и умът му съвсем се избистри. Почувства как всичките му сетива се изостриха. Не усещаше вече умора.

— Какво точно искаш от мен?

Тя го погледна в очите.

— Искам да науча всичко за бизнеса на баща ми. И ти ще ми помогнеш.

— Мога да ти покажа, без да се налага да спиш с мен. — Не й съобщи, че Баидр го беше инструктирал да поощрява интереса й към бизнеса.

Тя не отклоняваше очи от него.

— Обаче искам да спя с теб.

Той посегна към нея, но тя го спря с ръка.

— Почакай малко.

Стана, отиде до бюрото му и изгаси лампата. Стори му се, че плува във въздуха. Обиколи бавно стаята и изгаси всички лампи с изключение на една в най-далечния край. Върна се до дивана, изправена над него разкопча копчетата отпред на кафтана и го остави да се изхлузи на пода.

Той протегна ръце към нея и я прегърна. Почти грубо притисна устни към нейните.

— Спокойно — прошепна тя. — Ти още си облечен. — Започна да разкопчава копчетата на ризата му. — Отпусни се. Нека аз да те съблека.

По-късно, когато стенеше под него, а той се възхищаваше на силата на младото й заоблено тяло и чувстваше мощта на слабините й, които го всмукваха като вакуум, я чу как почти недоловимо започна да скимти.

Той направи опит да проясни съзнанието си, за да разбере какво казва. Това беше една и съща дума, която повтаряше, докато я обхванаха спазмите на физическия и умствен оргазъм: Татко! Татко! Татко!

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Въпреки късноноемврийския мраз и дъжд, които обвиваха Париж с мрачна пелена, Юсеф крачеше в добро настроение по авеню Джордж V. Зави покрай „Фукет’с“ към бюрото на Шанз Елизе. Влезе в тесния френски асансьор, затвори вратата и натисна копчето за най-горния етаж. Желязната клетка бавно се понесе към покрива.

Усмихваше се на себе си, мислейки за новия си приятел — гърче, тънко и младо, с черни къдрици около лицето и огромни тъмни очи. Момчето беше влюбено в него. Сигурен беше. Съвсем истински. Когато му предложи пари, момчето се обиди, а очите му се напълниха със сълзи. Той бързо се извини и пресуши сълзите му с целувки. А когато му обеща да се видят следващата вечер, момчето се усмихна лъчезарно.

Желязната клетка спря със скърцане на последния етаж. Юсеф излезе, затвори вратата внимателно след себе си, за да може асансьорът да тръгне отново при други повиквания. По истински френски маниер вратата на бюрото беше дървена, а името на компанията изписано с черни букви върху голямото матово стъкло: „БИРИС (Франция) ООД.“

Секретарката му, в чиито задължения влизаше да приема посетителите, вдигна поглед, щом той се появи, и се усмихна.

— Добър ден, мосю Зиад.

— Добър ден, Маргьорит — отговори той, мина покрай нея и влезе в стаята си. Затвори вратата, свали шлифера и отиде до прозореца. Независимо от дъжда по Шанз Елизе имаше много хора. На отсрещната страна на булеварда туристите вече купуваха билети за вечерното представление в „Лидо“, а магазините бяха пълни с купувачи.

Вратата зад него се отвори и без да се обръща, той подаде шлифера си.

— Нещо ново? — запита, докато жената поемаше дрехата.

— Когато пристигнах тази сутрин, на телекса имаше съобщение — отговори тя.

— Къде е?

— В папката на бюрото ви. Сложих го най-отгоре.

Той отвори папката, взе жълтия лист от телекса и бързо го прочете.

ЗИАД. ОТКАЖИ ПРОЕКТА ЗА ФИЛМА И НЕЗАБАВНО УРЕДИ ВЪПРОСА С ДОГОВОРА НА ВИНСЪНТ. АНУЛИРАЙ ПО-НАТАТЪШНИ ПРАТКИ НА АРАБСКИ КУКЛИ ООД ДО НОВО НАРЕЖДАНЕ. ВОДИ СЕ РАЗСЛЕДВАНЕ НА КОМПАНИЯТА. ИНФОРМИРАЙ В НАЙ-СКОРО ВРЕМЕ ЗА УСЛОВИЯТА ЗА СПОРАЗУМЕНИЕ С ВИНСЪНТ.

ПОЗДРАВИ: АЛ ФЕЙМЕД.

Усети внезапна болка в стомаха. Седна на стола, а по челото му изби пот. Мислите препускаха в главата му. Нещо се е случило. По някакъв начин са го разкрили. Гаденето се надигна в гърлото му и той едва успя да се добере до банята.

След като повърна, се почувства по-добре. Напълни чаша с вода от гарафата на бюрото си и я изпи на малки глътки, докато отново изпиташе телекса. Стомахът му започна да се уталожва. Възможно бе да не е това, което първо си помисли. Задуши се от собствената си вина и от страх. Баидр би могъл да има хиляда основания за решенията си, съвсем различни от онези, от които се боеше.

Трябваше да се успокои, да помисли и определи точните причини за действията на Баидр. Тогава ще знае какво да прави. Запали цигара и обърна листа с телекса наопаки върху бюрото си. Първо трябваше да изпълни получените нареждания.

Вдигна телефона.

— Намерете ми мистър Майкъл Винсънт — каза на секретарката си.

— Да, мосю Зиад — отговори Маргьорит. — Желаете ли да говорите с него?

— Не точно сега — отвърна. — Първо искам да се свържа с мосю Ясфир. На него също ще трябва да позвъните.

Той остави слушалката и се опита да подреди мислите си. Беше получил четиристотин хиляди долара предназначени за Винсънт, но му изплати само половината. Чудеше се дали ще се споразумеят да се ограничат с тази сума. Тогава щяха да се отърват само с това, което вече бяха платили. Ще направи впечатление на Баидр. Почувства се по-добре. Може би нещата не бяха толкова лоши, колкото му се струваха.

Телефонът върху бюрото му избръмча. Беше секретарката.

— Мосю Ясфир е на телефона.

— Къде е?

— В Женева.

Натисна копчето и заговори на арабски, така че дори някой да ги чуе, да не разбере.

— Получих нареждания да спра доставките за „Арабски кукли“. Имате ли представа защо?

Гласът на Ясфир беше спокоен.

— Не. Позовават ли се на някаква причина?

— Всъщност не. Само казват, че се води разследване на компанията.

Ясфир замълча.

— Ще трябва да телеграфирам в бюрото ни в Бейрут — рече Юсеф.

— Не — отговори студено Ясфир. — До Коледа имаме запланувани доставки по два пъти седмично. За нас това е най-важният сезон от годината.

— Не мога да постъпя другояче — наблегна Юсеф. — Ако не го направя, това ще означава да се простя с работата си.

— В такъв случай проблемът е твой, приятелю. Ако не се получат някои доставки, съдружниците ми ще изгубят над двайсет милиона долара. А това те не биха искали да се случи.

— Нищо не мога да измисля — повтори Юсеф. — Не ми се ще да изгубя комисионната. Но трябва да запазя работата си.

— Ти не схващаш същността на въпроса — каза Ясфир. — Да бъдеш безработен и жив или с работа, но мъртъв.

Изведнъж връзката прекъсна. Веднага се чу гласът на телефониста-французин.

— Желаете ли да продължите, мосю? Юсеф се втренчи за момент в апарата.

— Да — отговори веднага.

Отново почувства болката в корема и пот изби по челото му. Оброни глава в ръцете си. Нужно му бе да помисли. Трябваше да намери начин да накара Баидр да промени решението си.

Телефонът избръмча отново. Вдигна слушалката. Гласът на секретарката му беше дразнещо весел. Изумителното е, че французите смятат всеки успешно осъществен международен разговор за лична победа.

— Мосю Винсънт току-що е тръгнал от Лондон за Париж — каза тя. — Очаква се да пристигне в хотел „Джордж V“ около един часа.

— Оставете му съобщение, че трябва да го видя на обяд. Много е важно.

Затвори телефона, но почти тутакси го вдигна отново.

— Донесете ми два аспирина — нареди — а после наберете мосю Каридж в Женева.

Аспиринът не му помогна много, а линията с Женева беше заета. Юсеф погледна часовника си. Минаваше единайсет часа.

Поначало не пиеше, но този път щеше да направи изключение.

Изправи се и излезе от стаята.

— Ще се върна след малко — каза на секретарката.

Маргьорит се озадачи.

— Добре ли сте? — запита загрижено.

— Добре съм — отвърна той рязко. Излезе в антрето, вмъкна се в желязната клетка, която бавно го свали на партера. Напусна сградата и зави наляво към „Фукет’с“.

Отиде на бара. Барманът веднага се приближи.

— Добър ден, мосю Зиад. Какво обичате?

— Какво ще ми предложите за нервен стомах?

Барманът го изгледа.

— Алка зелцер. Смятам, че действа отлично.

— Не — рязко отговори Юсеф. — Нещо по-силно.

— Фернет-бранка, мосю — отговори бързо барманът. — Това е стар лек, но си остава най-добрият.

— Добре. Двоен.

— Двоен ли, мосю? — Барманът го погледна особено.

— Да. И по-скоро. — Юсеф се раздразни. Защо всичко трябва да става толкова трудно?

— Да, мосю. — Барманът се обърна и взе една бутилка. След малко тъмнокафявата течност бе налята в старовремска чашка и поставена пред Юсеф. — Мисля, че ще ви дойде много, мосю, пийте го на малки глътки.

Юсеф го стрелна с отвращение. Французите винаги държаха да правиш нещата по тяхному. Вдигна чашата и изля цялото й съдържание в гърлото си. За момент застина като парализиран, тъй като напитката с ужасния вкус изгори гърлото му. Помаха ръка пред устата си, обърна се и се затича нагоре по стълбата към тоалетната.

Майкъл Винсънт беше спокоен, когато отвори вратата на Юсеф. Усмихна се и му подаде ръка.

— Имам добри новини — каза топло. — Завърших първата редакция на сценария.

Юсеф го погледна без ентусиазъм.

— Има някои проблеми, които трябва да обсъдим, приятелю.

Винсънт веднага настръхна. Знаеше, че в речника на филмопроизводството проблеми беше съдбоносна дума. Но знаеше също, че не бива да отговаря направо.

— Няма проблеми, които да не могат да бъдат разрешени.

Юсеф се взря в американеца. За първи път, откакто го познаваше, той изглеждаше съвсем трезвен. Защо тъкмо сега? Винаги му беше по-лесно да се справи с Винсънт, когато беше пийнал.

— Позволих си да запазя маса за обяд в ресторанта — каза.

Винсънт се усмихна.

— Отлично. Гладен съм. Не съм закусвал.

— Какво искаш да пиеш? — запита Юсеф щом седнаха край масата.

Винсънт поклати глава.

— Никога не пия на гладен стомах.

Юсеф се обърна към главния келнер.

— Нека да видим менюто.

— Имаме отлична задушена сьомга, мосю Зиад — предложи шефът.

За Юсеф нямаше значение какво яде.

— Звучи добре. — Погледна американеца. — А за теб?

— На мен също ми звучи добре.

Юсеф се прокле. Този мъж беше твърде приятен. Надяваше се, че ще пие нещо.

— Бутилка монраше — поръча на келнера. Може би малко бяло вино ще помогне.

Келнерът се поклони и се отдалечи. Двамата замълчаха. Пръв проговори Винсънт.

— Спомена за някакви проблеми?

— Да — отвърна сериозно Юсеф. Погледна Винсънт и реши да действа директно, колкото и да му беше чужд този подход. — Тази сутрин получих инструкции да анулираме договора.

Винсънт не промени израза на лицето си. После леко въздъхна.

— Мислех, че нещо подобно може да се случи. Твърде хубаво беше, за да е вярно.

— Не си ли изненадан?

Режисьорът поклати глава.

— Не. След като преди няколко седмици прочетох в „Холивудски кинопроизводител“, че друга компания, се готви следващата пролет да филмира историята на Мохамед в Мароко.

Юсеф веднага почувства облекчение. Явно такава е причината за телекса. Поне не го подозираха.

— Да — отговори с каменна физиономия.

— Няма нужда да се мръщиш така — каза Винсънт. — Ако беше работил във филмовия бизнес колкото мен, щеше да знаеш, че има и по-лошо.

— Дори и тъй да е — обади се Юсеф, — все пак предстои ни да свършим една неприятна работа. Помолен съм да постигнем споразумение по договора.

Винсънт се наежи.

— Няма какво да уреждаме. Условието в договора е твърдо. Получавам един милион долара независимо дали филмът бъде направен или не.

— Не смятам така. Доколкото разбирам, половината от хонорара ти трябва да бъде изплатен по време на снимките. Ако не започнем производството на филма, това означава, че тази част няма да се плати. Освен това единият милион долара включва двеста хиляди за непредвидени разходи при изпълнението. Ако филмът отпада, няма защо да плащаме и тази сума.

— Аз тълкувам договора по различен начин. Смятам, че мога да предизвикам изплащането на цялата сума.

— Как? — запита Юсеф с равен глас. — Ако прочетеш договора, ще откриеш, че той е изготвен според ливанските закони и каквито и въпроси да възникнат, те трябва да бъдат уредени в ливански съд. Смяташ ли, че ти, един чужденец, ще имаш някакъв шанс пред Ал Фей? Нищо няма да получиш. Всъщност дори може би няма да намериш адвокат, който да се заеме със случая против нас.

Винсънт мълчеше. Именно тази клауза в договора не му бе харесала. А по отношение тъкмо на нея те бяха непоколебими. Сега разбираше защо.

Юсеф се почувства по-сигурен.

— Приятелите нямат работа в съдебната зала — рече. — Ще бъде много по-добре ако уредим нещата помежду си. Светът е малък. Никога не можеш да кажеш кога ще ни се случи да си помогнем един на друг.

— Какво предлагаш?

— Вече си получил двеста хиляди. Изплащането на още сто хиляди довършва нашите задължения към сценария. Предлагам да спрем дотук.

Винсънт мълчеше.

— Аз се отказвам от комисионната си — добави бързо Юсеф. — Смятам, че е съвсем честно, тъй като сценарият няма да се реализира. В такъв случай всички пари ще бъдат твои.

— А разходите ми? Сто хиляди от тази сума се предполагаше да се изплатят по време на писането на сценария.

Юсеф се замисли. Това, което казваше американецът, беше вярно. От друга страна, той вече разполагаше с парите, с които да му плати, така че нямаше проблем. Особено след като Баидр знаеше, че парите са похарчени. Все пак не успя да потисне естествената си алчност.

— Ако изплатим разходите, тогава аз ще настоявам за моята комисиона.

Винсънт пресмяташе наум. Триста хиляди долара общо или четиристотин хиляди без двайсет процента. Разликата беше само двайсет хиляди долара, все пак по-добре от нищо.

— Съгласен — каза. — При едно условие.

— Какво е то? — предпазливо запита Юсеф.

— Че направите всичко възможно да ме включите в другия филм.

Юсеф се усмихна, отдъхвайки си.

— И бездруго щяхме да постъпим така — отговори.

Келнерът с виното пристигна, отвори бутилката със замах и отсипа малко на Юсеф, за да го одобри.

— Много е хубаво — потвърди Юсеф и направи знак на келнера да напълни чашата на Винсънт.

Винсънт вдигна ръка.

— Промених решението си — каза. — Донесете ми двойно уиски с лед.

ПЕТА ГЛАВА

Али Ясфир влезе в кафенето на отсрещната страна на улицата, което се падаше срещу хотел „Президент Уилсън“. Погледна часовника си. Беше почти шест часът и заведението беше пълно с хора, излезли от работа и седнали на чашка, преди да се отправят към домовете си извън града. В дъното на помещението откри една тиха маса до стената, поръча си кафе и се приготви да чака. Беше му казала, че едва ли ще успее да се измъкне преди шест. Разтвори парижкото издание на „Хералд трибюн“.

Във вестника имаше много статии за паниката в Съединените щати, причинена от петролното ембарго. В началото страната беше в състояние на объркване. Хората не можеха да повярват, че това действително се случва с тях. Но по-късно се съвзеха и започнаха да търсят начини да увеличат резервите си. Нямаше много възможности. През зимата наистина щяха да усетят лишения. До пролетта, когато осъзнаят, че ще им са нужни пет години, за да разработят отново собствените си източници на петрол, които бяха оставили да западнат поради евтиния внос, вече ще бъдат на колене и ще молят за милост.

Това щеше да стане, ако арабите успееха да запазят единството си. Вече започваха да се появяват пукнатини в бронята. Носеха се слухове, че петролните танкери, натоварени за Америка, се промъкват през залива Оман и идват не само от Иран, а също и от Обединените арабски емирства, Кувейт, дори от Саудитска Арабия. Той никога за момент не се съмняваше в слуховете. Всички тези страни бяха свързани с Америка не само с чувства, а с хладни, твърди нари. Инвестициите им в американската икономика бяха големи, но те не смееха да се намесват много от страх, че това ще доведе до пълната им загуба. Фактът, че собственият им интерес пречеше за пълната свобода на арабския свят не означаваше нищо за няколкото избраници, които управляваха тези страни. Те само използваха кризата, за да увеличат собствената си власт и богатство. Хора като Ал Фей — вероятно най-лошият от всички — би трябвало да бъдат прочистени, преди арабите да заемат полагаемото им се място под слънцето. Това, което даваха за движението, беше като някакво подаяние в сравнение със собствените им печалби.

Пророкът е казал: „Очаквайте деня на Страшния съд.“ А те не бяха готови да чакат много дълго. Вече се крояха планове властта на тези хора да се насочи срещу тях. Скоро щеше да се започне и те щяха да почувстват гнева на онези, които са предали.

Али Ясфир пиеше второто си кафе, когато младата жена влезе и застана пред него. Той безмълвно посочи с ръка стола срещу себе си.

Тя седна и келнерът се появи.

— Кока кола с лимон — поръча. Когато келнерът се оттегли, погледна Ясфир.

— Съжалявам, че закъснях, но ми беше трудно да се измъкна толкова рано.

— Нямаше да те безпокоя, ако не беше важно.

— Разбирам. — Келнерът донесе питието и отново изчезна. — Какво става? — запита.

— Много неща — отговори той тежко. — Може би най-лошото е, че има опасност от заобикаляне на ембаргото.

Тя отпи от колата без да коментира, погледът й беше втренчен в лицето му.

— Съединените щати упражняват голям натиск, за да повлияят на хора като баща ти. Заплашват с конфискация на инвестициите им в Щатите.

— Не съм забелязала нещо подобно. През целия ден съм в офиса. Чета почти всяко листче, което пристига.

— Те не са глупави. Някои неща не се пишат на хартия. Но все пак заплахите съществуват и баща ти им отговаря.

— Как? Баща ми няма нищо общо с разпределението на петрола.

— Но влиянието му в Съвета е голямо. Рано или късно ще се вслушат в неговото мнение и на други такива като него.

Тя запали цигара и вдъхна дълбоко.

— Нещата всъщност не са такива, каквито изглеждат, нали?

Али Ясфир кимна.

— Може да се наложи да предприемем акция по-скоро отколкото си мислехме.

Тя бавно изпускаше дима през устата си.

— Не си ли се променила? — запита той бързо. — Все още ли вярваш в същите неща?

— Не съм се променила. Как бих могла? Все още си спомням колко жестоко постъпиха с нас израелските самолети. Пред мен са мъртвите тела и лица на моите приятели. Видях с очите си непровокираното варварство на израелците. Няма да се отметна от становището си към тях, докато всички те не измрат.

Той леко се отпусна.

— Опасявах се, че американският ти любовник може да е променил схващанията ти.

Тя твърдо срещна погледа му.

— Той не е мой любовник — каза студено. — Аз го използвам, за да имам достъп до бизнеса на баща ми.

— Тогава знаеш за нареждането да се спрат доставките от „Арабски кукли“?

— Да.

— Знаеш ли защо?

— Не съм сигурна, но подозират, че Зиад взима пари и от другата страна. Сега разследват, за да разберат дали е вярно.

— За нас е много важно тези доставки да продължат. Това е главният ни източник на американски долари. Смяташ ли, че имаш достатъчно влияние над американския си приятел, за да се анулира това нареждане?

— Не знам — каза тя със съмнение. — Баща ми го инструктира да спре доставките. — Погледна го. — Ако говоря направо с баща си?

— Не. Баща ти няма представа за тях. Ако сведенията му бяха сигурни, щеше да ги спре. Той по-рано ни отказа.

— Тогава не съм наясно какво да правя.

— Вероятно би могла да убедиш американеца да докладва на баща ти, че няма проблем с доставките и че Зиад не получава пари от тях.

— Вярно ли е?

— Разбира се, че не — заяви Ясфир сопнато. — Не бъди толкова наивна. Как си мислиш, че можем да привлечем към сътрудничество свиня като него, освен чрез подкуп? Можеш да кажеш на приятеля си, че току-що си научила как „Арабски кукли“ е притежание на твои приятели и ти не би искала да ги тревожиш.

— Смяташ ли, че той ще повярва?

— Кой би могъл да каже? Ти най-добре трябва да знаеш какво влияние имаш над него.

Едва забележима усмивка се появи на устните й.

— Би могъл да го направи. Бяхме заедно поне четири пъти на ден докато баща ми беше в Гщаат. Като луд е. Не ме оставя.

— Ако това е вярно, тогава не би трябвало да имаш трудности с него.

— А ако откаже?

— Ще го заплашиш, че ще отидеш при баща си и ще му разкажеш за отношенията ви. — Забеляза изумлението на лицето й и бързо добави: — Но това е за в краен случай. Засега само го помоли. Утре ще се срещнем пак по същото време и ще ми съобщиш отговора му.

— Нещо друго?

— Засега не.

— Колко трябва да остана тук? — запита тя. — Не изкарах цялото обучение само за да стана секретарка. Кога ще имам възможност да извърша нещо истинско?

— Тъкмо сега правиш нещо много важно за нас. Но другото може да дойде по-скоро, отколкото си мислиш.

След като специалният пратеник на консулството си тръгна от офиса, Каридж погледна часовника. Седем часът. Отвори чекмеджето на бюрото и извади специалния ключ за куриерската чанта. Вероятно бе нещо много важно, щом го изпращаха в заключена дипломатическа чанта с последния самолет за деня от Бейрут.

Вътре имаше само папка с един-единствен лист хартия. Отгоре с главни червени букви беше изписано ПОВЕРИТЕЛЕН ДОКЛАД „АРАБСКИ КУКЛИ“.

Отвори папката и бързо започна да чете. Съдържанието беше кратко и отговаряше точно на въпроса. „Арабски кукли“ беше прикритие на синдиката на наркотиците. Сред притежателите му бяха американски мафиот, френски корсиканец — известен оператор на хероиновите рафинерии и двама ливанци — единият с широки връзки сред производителите на мак в Ливан и в Турция, а другият — банкер, който представяше различни федаински групировки в много от финансовите им сделки.

Ала възнаграждението, което се изплащаше за доставките, беше впечатляващо. Бяха намерили законен износител да вкарва за тях наркотиците в Съединените щати, тъй като БИРИС не само осигуряваше превозвача, но като брокер с разрешение от американската митница разтоварваше доставките и ги изпращаше директно на консигнатора в Ню Йорк. Въпреки че нюйоркският консигнатор бе добре известен американски вносител на играчки на едро, той не се съмняваше, че имат подходяща договореност за внасяне на доставките в Щатите.

Каридж вдигна телефона и поръча разговор с Директора на БИРИС в кантората на параходното Дружество в Бейрут. Имаше още нещо, което трябваше да провери.

Директорът се обади от другата страна на линията, разлигавен от радост, че лично му се обажда Изпълнителният помощник на мистър Ал Фей. За първи път разговаряше с някой по-високостоящ в йерархията от Юсеф. Беше много любезен.

Не, лично той не знаел нищо за „Арабски кукли“, само че хората там са много вежливи и че плащат навреме. Би желал всичките му клиенти да се издължават така точно като тях, но нали знаете какви са.

Дик изрази съчувствие към него и каза, че мистър Ал Фей е в течение на проблемите му и ги разбира. После попита как получават сметките — кой от агентите им ги разписва.

Директорът се извини. За съжаление никой от хората му не знаел достатъчно за тези сметки. Той имал пълно доверие на мистър Зиад, който уреждал всичко в Париж. На тях оставало само да ги придвижват. Специално внимавали клиентът да получи най-доброто обслужване. Хубави сметки като тези рядко пристигали.

Дик му благодари и затвори телефона. Недоумяваше дали Юсеф бе запознат със съдържанието на доставките. Трудно му беше да повярва, че Юсеф би действал срещу волята на Баидр. Особено след случилото се с Али Ясфир в Кан през лятото той много добре знаеше, че Баидр бе отказал да служи като преден пост на нелегалната дейност на федаините независимо колко достойни за уважение смятаха те мотивите си.

Все пак имаше само един начин сделката да е била сключена. Някой трябва да се е свързал с Юсеф. Мислеше си доколко Юсеф познава Али Ясфир. Опита да си спомни дали не ги е виждал заедно в Кан, но единственото, което му идваше наум бе, че по негова молба Юсеф предаде поканата на Баидр на Ясфир за партито на яхтата.

Тъкмо заключи папката в сейфа, когато се върна Лайла. Вдигна поглед към нея с мисълта, че още на другата сутрин трябва да позвъни на Баидр.

— Нещо случило ли се е? — запита бързо Лайла. — Имаш много сериозен вид.

— Много неща са ми на главата — И принудено се усмихна. — Как са приятелките ти?

Тя отвърна на усмивката му.

— Глупави момичета. В училище правеха добро впечатление, но сега имам чувството, че съм ги надраснала. Говорят само за момчета.

Той се засмя.

— Струва ми се нормално.

— Но те само за това мислят.

— А ти за какво мислиш?

Тя се приближи до бюрото, наведе се над него и лицето й почти докосна неговото.

— Да се любя с теб — отвърна.

ШЕСТА ГЛАВА

Баидр отговори на телефона, гласът му звучеше весело.

— Добро утро, Дик.

— Добро утро, шефе. Как е там горе?

— Направо прекрасно. На момчетата много им харесва. Трябва да ги видиш на ски. Като че са се родили с тях.

— Хубаво — каза Дик. — Налага се да поговорим по работа. Устройството включено ли е?

— Не — отговори Баидр. — Обади се след десет минути. Дотогава ще го включа.

Дик затвори телефона и провери дали неговото устройство е включено в линията. Леко побутна плъзгача и светна червена лампичка. Работеше. Изключи го. Това заглушително устройство бе специално направено, така че ако някой случайно се намесеше в линията, нямаше да чуе друго освен неразбираеми звуци.

Спомни си предишната нощ. Аферата с „Арабски кукли“ ставаше все по-странна. Възникваше и ново усложнение. Съвсем неочаквано Лайла прояви изненадващ интерес към въпроса.

Тя поведе разговора заобиколно, чисто по арабски. Лежаха голи в леглото му, пушеха хашиш, след като се бяха любили. Той усещаше как потъва в мъгла.

— Мисля си дали ще можем да се срещаме така, когато баща ми се върне — започна тя.

— Ще намерим начин.

— Няма да имаш време. Когато той е тук, ти нямаш минута свободна.

Той не отговори.

— Понякога дори си мисля, че ти повече му робуваш и от Джабир.

— Не е толкова лошо.

— Достатъчно лошо е — каза тя и очите й като че се насълзиха.

— Хайде, стига — обади се той и протегна ръка към нея.

Тя положи глава на гърдите му.

— Започвам да свиквам с теб, започвам да откривам колко си прекрасен.

— Ти самата си прекрасна.

— Искам да ти доверя нещо.

— Никакви такива.

Но тя продължи.

— Ти си първият истински мъж, с когото съм била. Всички останали бяха просто момчета. Никога не съм се чувствала с тях така, както с теб.

Той не отговори.

— И с теб ли е така? Същото ли изпитваш с жена си, както с мен?

Той си спомни жена си и синовете си, които бяха на шест хиляди мили и съвестта го загложди.

— Не е честно — възпротиви се той.

— Съжалявам, глупаво беше от моя страна. Няма повече да ти задавам такъв въпрос. — Взе цигарата от пръстите му. — Дай да си дръпна.

Наблюдаваше я как вдъхва сладкия аромат. След малко му я върна. Той я пое и постави в пепелника. Обърна Лайла по гръб и плъзна устни надолу.

Тя тихо стенеше, а ръцете й притискаха лицето му към тялото й.

— В името на Аллах, колко ми харесва. — Вдигна лицето му така, че да може да го гледа. — Знаеш ли, че ти си първият мъж, който ме лиже?

Той поклати глава.

— Никое момче, с което съм била, не ми е правило това. Но всичките бяха араби. Арабите са мързеливи любовници. Мислят само за собственото си удоволствие. Кажи ми, всички американци ли правят така?

— Наистина не знам.

— Ти искаш ли да те целуна там?

Той кимна.

— Тогава хайде — каза тя и го бутна по гръб. Взе възбудения му фалос в двете си ръце и обхвана главичката с устни. След малко вдигна глава и го погледна. — Имаш хубава пишка, знаеш ли? Дебела и прекрасна. Истински американска.

Той се изсмя на глас.

— Не се смей, наистина го мисля — каза тя сериозно. — На всички арабчета са дълги и тънки.

Той не й обясни, че може би защото момчетата са били млади и не са пораснали достатъчно.

— Само с араби ли си спала? — запита я той.

— Не, веднъж и с французин. Но беше тъмно и той толкова бързо свърши, че не успях да го видя. — Погледът й се плъзна надолу по тялото му. — Знаеш ли, ще ми липсва.

После неочаквано се засмя.

— Преди малко ми дойде много щура идея. В едно списание видях реклама за надувни кукли в истински размери. Не смяташ ли, че трябва да имам такава, която да прилича на теб? По този начин бих могла да те държа в стаята си и ако не можеш да дойдеш, ще я надувам й ще бъдеш при мен.

— Наистина е щуро. — Той се засмя.

— Обзалагам се, че ще накарам приятелите ми в „Арабски кукли“ да ми направят една — каза.

Предупредителната камбанка в главата му зазвъня високо и силно.

— Не мисля, че те се занимават с такива неща — отговори той.

— На мен могат да ми изработят. Бащата на Сам Мафрад е собственик на компанията, а той е близък приятел на бащата на майка ми.

Мафрад беше ливанският банкер, който представяше Ал-Иквах и вероятно дядо й го познаваше. Ливанските банкери са здраво свързана общност. Но следващият въпрос го накара да отхвърли каквото и да е съвпадение.

Седнала в леглото, тя запита, сякаш току-що й бе хрумнало:

— Това не е ли компанията, с чиито доставки баща ми не иска да се занимава?

Той кимна.

— Не може да го направи. Те са наши стари приятели. Много ще се разстроят.

— Тогава го кажи на баща си. Сигурен съм, че ако знае, не е изключено да размисли.

— Не, не мога. Ти му кажи. Не обича никой да го поучава как да постъпва.

Той мълчеше.

— Ти си способен да направиш нещо. Би могъл да сложиш окей на пратките.

— А баща ти? Нали ако открие, ще ме навре в кучи гъз.

— Няма да разбере. Просто не му показвай доклада. Той има толкова грижи, че няма и да се сети за това.

— Не мога да го направя.

— Защо не? Наистина ще му направиш услуга. Семействата ни са близки от години и ще му спестиш много притеснения.

— Не мога. Нямам това право.

— Тогава го направи заради мен. Ако татко открие, ще му кажеш, че аз съм те накарала. Аз само се опитвам да избягна разправии между семействата.

— Съжалявам — заяви той твърдо. Изведнъж тя се разяри. Измъкна се от леглото и застана пред него.

— Държиш се с мен, все едно съм някаква глупачка! — развихри се тя. — За ебане — ставам, а за друго не!

— Хей, почакай — каза той помирително. — Не мисля нищо подобно. Много уважавам мнението ти. Не де съмнявам, че си права, но ти ме караш да извърша нещо, за което нямам пълномощия. Но ще направя нещо друго. Утре ще предам на баща ти какво си ми казала и той ще одобри доставките.

— Нямам нужда от твоите услуги! — сряза го тя. — Не искам да му казваш нищо, разбираш ли? Нищо!

— Няма, щом не искаш.

— Това искам. Ако има нещо за казване, ще му го кажа аз.

— Окей, окей — отговори той.

Тя грабна робата си от стола и тръгна към вратата, но по средата на пътя се обърна с лице към него.

— Всички вие се страхувате от баща ми, но мен не ме е страх. И някой ден сами ще го установите!

Той дълго седя в леглото и пуши цигара след цигара. Беше повече от съвпадение. Дори семействата Риад и Мафрад да бяха в близки приятелски отношения, всичко, на което тя даваше ход тъкмо в този момент, беше някак нагласено.

Размишляваше дали да каже на Баидр или не, но реши да не го прави. Това само щеше да разкрие връзката им и той би трябвало да се прости с работата си. Колкото и либерален в някои отношения да беше Баидр, все пак той си оставаше неин баща.

Може би до сутринта тя щеше да се успокои. Междувременно той реши да предприеме нещо.

Независимо от късния час той взе телефона от нощната масичка и натисна копчето, за да не може никой в къщата да чуе разговора от друг апарат. Набра номера на частен детектив, когото компанията беше използвала няколко пъти.

Когато сложи слушалката обратно, след като размени няколко думи с човека, се почувства по-добре. Отсега нататък щом Лайла излезеше от къщи, щеше да бъде под наблюдение. До края на седмицата той щеше да има представа с кого се вижда и за всичките й приятели в Женева. Вероятно, когато всичко се сглоби, ще е в състояние да прозре действията й.

Отиде в офиса преди осем часа, когато знаеше, че няма никого наоколо и ще свари Баидр на закуска. Тъкмо беше време да му се обади. Вероятно бе включил онова устройство. Набра номера.

Баидр отговори.

— Дик?

— Да.

— Включи устройството.

Чу бучене по линията и натисна копчето. Изведнъж бученето престана.

— Сега окей ли е?

— Идеално — каза Баидр. — Какво става?

— „Арабски кукли“. — Беше лаконичен. — Те са прикритие. Страхувам се, че внасяме наркотици за тях. — Разказа му набързо всичко, което бе научил.

Баидр помълча малко.

— Как сме се забъркали в тая каша? — запита. — Сделката в Бейрут ли е сключена?

— Не, в Париж. Получих информация, че договорът е дошъл лично чрез Юсеф.

— От това се страхувах. Чух, че се среща с Али Ясфир. Но не смятах, че ще има куража да извърши нещо подобно сам. Сигурно са играли големи пари, за да го раздвижат.

Каридж се изненада.

— Вие знаете за контактите между тях?

— Да, но ми се струваше, че само Ясфир поддържа връзката. Очевидно съм сгрешил. Дадох съгласие за всичките му дребни странични сделки. Бяха повече или по-малко обичайни. Но това е нещо друго.

— Какво ще правим с тях?

— Няма много какво да се прави. Не можем да се разкрием, ще е равносилно на това да отворим кутията на Пандора. Една дума и губим целия брокераж с американските митници, както и всичките си привилегии по доставките. Трябва да се справим вътрешно. Първото, което трябва да сторим, е да извикаме Юсеф тук. Да разберем колко сме затънали.

— Ще дойдете ли да се срещнете с него? — запита Дик.

— Не. В Женева е пълно с любопитни погледи. По-добре го накарай да ме посети в Гщаат.

— Окей. Искате ли да дойда аз?

— По-добре остани там. С колкото по-малко хора се види, толкова по-добре.

Нова мисъл осени Дик.

— Чух да се говори, че Мафрад и Риад са много близки. Смятате ли, бившият ви тъст може да има връзка с тях?

— Невъзможно! — Реакцията на Баидр беше убедителна. — Риад е старомоден консерватор. Не би се сближил с мошеник като Мафрад, дори той да е тъне в злато.

— Помислих си, че може би знаете — каза Дик. Пак се сети за Лайла. Думите бяха на върха на езика му, но се разколеба. След като затвори телефона, известно време остана замислен. Щом няма връзка между семействата, защо тя толкова наблегна, че имало? Нещо не пасваше, поне засега.

Вратата се отвори и влезе секретарката му. Тя спря изненадана.

— Мистър Каридж — каза на английския си с швейцарски акцент. — Много сте подранили.

— Да. Имах важни телефонни разговори.

— Искате ли кафе?

— Да, моля. И ми донеси тетрадката си. Трябва да изпратя телекс на Зиад в Париж.

Когато тя се върна с тетрадката, той промени намерението си и реши да позвъни по телефона. Така можеше да му съобщи, че Баидр го вика, по-леко отколкото със студен телекс. Пиеше кафето си, когато Юсеф се обади.

— Шефът нареди да се свържа с теб и ако си свободен, да те помоля да отидеш в Гщаат да се видите — каза.

Нотка на загриженост пролича в гласа на Юсеф.

— Нещо специално ли е? Дик се засмя.

— Не смятам. Между нас казано, мисля, че малко му е омръзнало да играе на семеен мъж. Вероятно търси някакво извинение да се измъкне оттам.

Дик усети облекчението му.

— Ще му предложа извинение. Винсънт се съгласи да прекратим договора, без да му плащаме нещо повече от онова, което сме му дали досега. Мога да кажа, че шефът трябва да слезе от планината, за да подпише документите.

— Това ще му хареса — отбеляза Каридж.

Усещайки, че разговорът придобива поверителен обрат, Юсеф си позволи да премине към приятелски тон.

— Върху какво се гради интересът на шефа към „Арабски кукли“?

Дик продължи в същия дух:

— Наистина не знам. Не ми каза. Но ти го познаваш така добре, както и аз. Интересува се от всеки нов бизнес, който има мирис на пари. Вероятно иска да се включи.

— Според всичко, което съм чул, става дума за дребна операция. Не смятам, че е достатъчно голяма за него.

— Ако стане въпрос за това докато си там — продължи Дик нехайно, — можеш да му разкажеш.

— Добра идея. — Дик почти почувства как задейства мисълта на Юсеф. — Тук имам да свърша няколко неща. Кажи на шефа, че ще пристигна по някое време вечерта.

— Ще му предам — отговори Дик и затвори телефона.

Секретарката влезе в стаята с още една чаша кафе.

— Отвън е мис Ал Фей — каза, слагайки подноса върху бюрото му. — Пита дали ще имате време да я приемете тази сутрин?

— Нека влезе — отвърна Дик. Изглежда, Лайла е намислила нещо, мислеше си той, докато си сипваше кафе. Обикновено сутрин не идваше в офиса.

Тази сутрин тя повече от друг път имаше девически вид. Застана колебливо пред бюрото му.

— Няма да ти отнема много време.

— Не се притеснявай. Искаш ли кафе?

— Не, благодаря. Дойдох специално, за да ти кажа, че съжалявам за снощи.

— Забрави го. Аз вече го забравих.

— Не, наистина — продължи тя настоятелно. — Държах се като разглезено дете. Нямах право да те разпитвам за тези неща. Не искам нищо да се променя между нас.

— Бъди спокойна.

— Честно?

— Честно — отговори той.

Забеляза, че си отдъхна, в очите й се таеше странно тържество.

— Довечера да дойда ли при теб? — запита тихичко.

— Ще ми е много мъчно, ако не дойдеш.

— Обещах на едни приятели да вечерям с тях. Ще свърша колкото се може по-бързо и ще се прибера.

— Ще те чакам.

Тя заобиколи бюрото, взе ръката му и я притисна до гърдите си.

— Не знам как ще изчакам до довечера — каза. Телефонът звънна. Той изтегли ръката си от гърдите й и я сложи върху слушалката.

— Страхувам се, млада госпожице — каза шеговито-сериозно, — че и двамата ще трябва да изчакаме. — Вдигна слушалката. — Момент — изрече. Покри микрофона с ръка и вдигна поглед към нея. — Както виждаш, имам работа.

Тя го целуна леко по устните и се отправи към вратата. По средата на пътя се спря, като че ли я бе осенила някаква мисъл.

— Между другото, няма да споменаваш на баща ми нищо, нали?

— Няма — отговори той, все още затиснал слушалката с длан.

— Добре. — Тя му изпрати въздушна целувка. — До довечера.

Той задържа усмивката върху лицето си, докато вратата се затвори след нея, но когато освободи микрофона, придоби загрижен вид.

Някъде дълбоко в себе си беше сигурен, че нещо не е наред. Никак.

СЕДМА ГЛАВА

Баидр вдигна телефона. Гласът на Юсеф звучеше весело.

— В хотела съм тук, в градчето, и имам нещо много специално за теб от Париж — каза. — Ще дойдеш ли да вечеряме?

— Едва ли ще мога.

— Шефе, познаваш ме. Когато казвам, че е нещо специално, наистина е така. Има невероятно тяло и е луда, абсолютно луда. Няма нещо, за което да си помислиш, и тя с удоволствие да не го направи.

— Отлага се. Друг път. Някои хора ще дойдат тук на вечеря.

— Може би сутринта.

— Също изключено. Тук в къщата имам няколко срещи сутринта.

— Тогава кога искаш да ме видиш? — запита Юсеф. — Утре на обяд?

— Целият ден съм зает. Трябва да стане довечера.

— Довечера? — загрижена нотка се появи в гласа на Юсеф.

— Да. Гостите сигурно ще си тръгнат до среднощ. Бъди тук в дванайсет и половина, да речем.

— Сигурен ли си, че не искаш да дойдеш? — предложи Юсеф. — Момичето ще се разочарова много. Казах й колко си страхотен.

— Купи й нещо от бижутерския магазин в хотела, предай й поздравите ми и й кажи, че аз съм толкова разочарован, колкото и тя.

— Окей, шефе. Довечера ще се видим. Дванайсет и половина, нали?

— Добре — заключи Баидр и затвори телефона. Все още седеше сред мрака на библиотеката, когато влезе Джордана.

— Момчетата си лягат — каза. — Питат дали ще се качиш, за да им пожелаеш лека нощ.

— Естествено — съгласи се той, изправяйки се. Мина покрай нея, но ръката й го спря.

— Има ли нещо? — запита тя, гледайки го в лицето.

— Защо смяташ така?

— Изглеждат разтревожен. Кой се обади?

— Юсеф. Ще дойде да се видим след като гостите ни си тръгнат.

— Аха.

— Ще дойде сам. Налага се да говорим нещо важно във връзка с бизнеса.

Тя млъкна.

— Не ти е симпатичен, нали?

— Никога не съм го харесвала — отговори тя. — Знаеш го. Прилича на повечето мъже, които те обкръжават. Събират се като хищни лешояди с надеждата да оберат огризките. Междувременно ти се подмазват, като че ли си някакъв бог. Има още един, когото срещнах два пъти — първия път на яхтата, а втория — в Калифорния, след като ти си тръгна. Али Ясфир. И той е такъв.

— Не знаех, че е бил в Калифорния — отбеляза Баидр.

— Беше. Видях го да влиза във фоайето на „Поло“ тъкмо когато си тръгвах. Беше с Юсеф. Не посмях да им обърна гръб.

Той се загледа в нея. Странно, че тя свързваше двамата. Знаеше повече, отколкото той предполагаше.

— По-добре се качи — подкани го тя. — Момчетата чакат и няма да имаш много време да се облечеш, преди да пристигнат гостите.

— Окей.

— Баидр…

Той отново се обърна.

— Благодаря ти.

— За какво?

— Децата никога не са били тъй щастливи. Знаеш ли, че през последните две седмици ти прекара повече време с тях отколкото през последните три години. Радват се, че баща им е тук. И аз също.

— И аз се радвам.

— Надявам се да продължи по-дълго. — Тя сложи ръка на рамото му. — Отдавна не е било като сега.

Той не помръдна.

— Смяташ ли, че по-често ще имаме такива периоди? — запита тя.

— Ще видим. Винаги има много работа.

Тя отдръпна ръката си. Нарочно внимаваше лицето й да не изрази нещо.

— По-добре побързай — каза, отвръщайки се от него. — Трябва за последно да проверя подготовката на вечерята.

Загледа се в нея, докато тя прекосяваше стаята и излизаше през вратата към салона. Чак след като я изгуби от очи, излезе в антрето и се изкачи по стълбата към стаята на момчетата.

Бяха седнали в леглата си и го чакаха. Той им заговори на арабски:

— Хубаво ли прекарахте днес?

Отговориха му на същия език почти в един глас.

— Да, татко.

— Майка ви ми каза, че искате да ме видите.

Децата се спогледаха.

— Ти му кажи — рече Мохамед.

— Не — отговори Шамир. — Ти. Ти си по-голям.

Баидр се засмя.

— По-добре някой от вас да се престраши, защото трябва да отида и да се облека.

— Попитай го. — Шамир молеше настойчиво брат си.

Мохамед погледна баща си. Очите му бяха широко отворени и сериозни.

— Тук ни харесва, татко.

— Радвам се.

Мохамед се взря в по-малкото си братче, търсейки поддръжка.

— И на мен ми харесва — обади се Шамир с тънкото си гласче. Хвърли поглед към брат си на другото легло. — Сега вече можеш да го питаш.

Мохамед си пое дълбоко дъх.

— Искаме да живеем тук, татко. С теб.

— А какво ще кажете за Бейрут?

— Там не ни харесва, тате — бързо отвърна Мохамед. — Няма какво да правим там. Няма нито сняг, нито нищо.

— А училището?

— Арабският ни сега е много по-добър, татко — светкавично се намеси Шамир. — Мислехме си дали не можем… — Гласът му заглъхна. Хвърли страхлив поглед към Мохамед.

— Мислим си — поде Мохамед — дали не може ли да пренесем училището тук? За да бъдем на сняг и пак да се подготвяме.

Баидр се засмя.

— Не е толкова лесно.

— Защо? — запита Шамир.

— Не може да се пренесе цяло училище. А какво ще правят останалите ученици? Няма да имат училище, в което да ходят.

— И тях ще ги вземем — каза Мохамед. — Обзалагам се, че и на тях тук ще им хареса повече.

— Гувернантката ни твърди, че ти си способен да направиш каквото поискаш — продължи Шамир.

Баидр се усмихна.

— Е, тя греши. Има някои неща, които дори аз не съм способен да направя. И това е едно от тях.

Забеляза разочарованието на лицата им.

— Знаете ли, обаче какво ще направя? — добави.

— Какво? — попита Мохамед.

— След около два месеца имате друга ваканция — каза. — Тогава пак ще ви доведа тук.

— Но може би снегът ще се е стопил — възрази Шамир.

— Няма. Обещавам ви. — Коленичи и целуна последователно двамата. — Хайде сега, спете. Ще говоря с инструктора по ски. Може утре да ни заведе на северния склон.

— Където карат големите момчета ли? — възбудено запита Мохамед.

— Да, но трябва да обещаете, че ще бъдете двойно по-внимателни.

— Обещаваме, татко — отвърнаха двамата едновременно.

— Тогава лека нощ.

— Лека нощ, татко — отговориха. Той тръгна към вратата.

— Татко — обади се Мохамед зад него.

— Да?

— Забравихме нещо. Благодарим ти, татко.

Той се закова за миг.

— Аллах да ви пази, синове мои. Спете добре.

Джордана чакаше в антрето, когато излезе от спалнята им.

— Заспиват ли?

Той се усмихна.

— Почти. Знаеше ли какво искат да ме питат?

— Не. Не ми казаха, само твърдяха, че е важно. Той тръгна по коридора към техните стаи. Тя вървеше до него.

— Казаха, че искат да живеят тук. Не желаят да се връщат в Бейрут.

Тя не отговори.

— Дори ме помолиха да преместя тук училището заедно с всички деца. — Засмя се. — Човек никога не знае какви шантави идеи хрумват на децата.

— Не са чак толкова шантави — отговори тя. — Не и когато децата знаят какво искат.

— А какво е то?

Тя го погледна в очите.

— Те те обичат — каза. — Ти си им баща и никой не е в състояние да те замени. Искат да живеят с теб.

— Не си ли им обяснила, че имам много работа? Сигурно ще могат да го разберат.

— Не е толкова лесно, колкото ти се струва — отвърна тя. — Как ще обясниш на едно дете, че слънцето на небето, на което се дължи животът, не може да ни огрява всеки ден?

ОСМА ГЛАВА

Въпреки студа лицето на Юсеф се покри с пот, докато той изкачваше стъпалата към вилата, мъкнейки тежкия куфар. Джабир отвори вратата.

— Ахлан — каза той.

— Ахлан фик — откликна Юсеф, като премина прага и положи куфара. Изправи се. — Би ли го доставил някъде, докато си тръгна? — запита.

— С удоволствие, сър — отговори Джабир. — Господарят ви чака в библиотеката. Ако обичате да ме последвате.

Юсеф свали палтото си и го подаде на Джабир, след това го сподири през голямото антре до двоична тежка дървена врата. Джабир почука леко.

— Влез — извика Баидр.

Джабир отвори вратата и я задържа, докато мина Юсеф, после тихо я затвори след него. Юсеф огледа библиотеката. Беше голяма старовремска стая с лавици за книги от пода до тавана. Баидр седеше зад бюро, с гръб към широките френски прозорци, които водеха към градината. Красива лампа с абажур върху бюрото хвърляше единствената светлина в стаята, но лицето му оставаше в сянка. Не стана, когато Юсеф тръгна към него.

— Вилата е красива — каза Юсеф. — Всъщност не съм очаквал нещо по-лошо.

— Удобна е.

— Трябваше да ме предупредиш за пътя насам.

— Юсеф се усмихна. — На места е заледен. Особено на завоите в подножието на планината.

— Не съм се сетил — отвърна вежливо Баидр.

— Забравих, че през нощта понякога пътят се заледява. Трябваше да изпратя някой шофьор.

— Няма значение. Справих се. — Седна на стола срещу бюрото. — Жалко, че не можа да дойдеш в хотела тази вечер. Момичето много се разочарова.

— Дрънкулката не я ли разтуши?

— Купих й златен часовник „Пиаже“. Той помогна.

Баидр го погледна. Не беше показал богато въображение. Но от друга страна какво да купиш на момиче в Швейцария освен часовник? Забеляза потта по лицето на Юсеф.

— Искаш ли кафе? Или пък нещо студено, шампанско?

— Няма ли друго? — Юсеф се засмя малко преждевременно.

Баидр дръпна кордата на звънеца зад гърба си. Джабир отвори вратата.

— Бутилка шампанско за мистър Зиад.

— Дик каза ли ти как се разбрахме с Майкъл Винсънт? — запита Юсеф, след като Джабир излезе за виното.

— Да. Как го убеди да се откаже от нас така лесно?

— Не беше толкова лесно. Но най-накрая го накарах да разбере, че няма да му се отрази добре, ако работата стигне до съд. Че ще му вържем ръцете за години наред и евентуално това би му коствало всичко, което досега е получил легално. После му обещах, че ще се опитаме да го наредим в другия филм и че ако правим нещо в бъдеще, непременно ще се обърнем към него.

— Отлична работа си го свършил — отбеляза Баидр.

Джабир се върна в стаята с бутилка „Дом Периньон“ в кофичка с лед и две чаши върху сребърен поднос.

— Радвам се, че си доволен — каза Юсеф, наблюдавайки как Джабир опитно отваря бутилката и налива на двамата. Слугата отново излезе от стаята и Юсеф вдигна чаша. Погледна Баидр. — Ти няма ли да пиеш?

Баидр поклати глава.

— Утре ще ставам рано. Обещах на момчетата да отида сутринта на ски с тях.

— Тогава наздраве — рече Юсеф. Изпразни чашата на един дъх и отново я напълни. — Нямах представа, че съм толкова жаден.

Втората чаша изпи по-бавно. Облегна се на стола, чувствайки се по-спокоен. Следващите думи на Баидр сложиха край на това спокойствие.

— Разкажи ми за „Арабски кукли“ — нареди. Юсеф усети как потта отново ороси челото му.

— Какво има за казване. Добри клиенти. Отделно от това много малко знам за тях.

Баидр го изгледа втренчено.

— Не ти прилича. Обикновено знаеш всичко за хората, с които имаме бизнес. Това винаги е било едно от задължителните ни правила.

— Не са особено значителни клиенти. Не виждам причини да се занимаваме с тях. Доставките им са малки, но плащат високо.

— Премии — каза Баидр. — Това не беше ли достатъчно да те накара да полюбопитстваш?

— Не, занимавах се е други по-важни дела.

— Не ти ли се стори странно, че се свързаха в Париж с теб вместо с бюрото ни в Бейрут? Във всеки случай това би било по-нормално за бизнес от такъв мащаб.

— Сметнах го просто за стечение на обстоятелствата — каза бързо Юсеф. — Срещнах онзи американец в бара на „Джордж V“ и той ми разправи за проблемите, които имал, за да уреди вноса на кукли в Съединените щати и аз му препоръчах да се свърже с представителството ни в Бейрут. Обясних, че така можем да му помогнем.

— Според представителството в Бейрут те са действали с договор за доставки, изпратен от теб. Не са контактували с никого от компанията.

Юсеф усети потта под мишниците си.

— Възможно е. Сигурно съм оставил инструкции за изпълнение на секретарката ми. Както ти споменах, не сметнах, че е достатъчно важно, за да се заема лично с въпроса.

— Лъжеш — каза тихо Баидр. Юсеф се изуми.

— Какво? Какво? — запелтечи, като че ли не беше разбрал.

— Казах: лъжеш — повтори Баидр. — Вече знам всичко за компанията. Постави ни в положение да внасяме наркотици в Съединените щати. По тази причина е възможно да загубим всичко, за което сме работили през всичките тези години. Сега искам да ми кажеш истината.

Баидр го наблюдаваше как посяга за цигара и я нали с треперещи пръсти.

— Кажи ми — рече меко, — колко ти плати Ясфир за тези пратки?

Юсеф се разпадна пред очите му. Сега вече и гласът му трепереше както пръстите.

— Той ме принуди, господарю! — извика. — Насила. Направих го само за да те защитя.

— Да ме защитиш ли? — запита Баидр с леден глас.

— Имаше един снимки, господарю. Заплашваше, че ще ги публикува.

— Кой ще повярва на снимки? Още повече ако идват от такъв източник? Защо веднага не дойде при мен?

— Не исках да те наранявам, господарю. Бяха снимки на жена ти. — Очите на Юсеф се изпълниха с истински сълзи.

— Носиш ли ги?

— Да, господарю. — Гласът на Юсеф беше приглушен. — Те са в един куфар, който оставих в антрето. Надянах се, че няма да се стигне дотам.

— Донеси ги — нареди спокойно Баидр.

Юсеф почти изтича от стаята и след малко се върна с куфара. Баидр тихо наблюдаваше, докато той го отваряше и вадеше портативно видео и американски телевизор с малък екран. Сръчно съедини двата уреда. Огледа стаята за контакт. Имаше един отстрани на бюрото. Включи шнура и постави касетата във видеото.

Поколеба се, гледайки Баидр:

— Все още смятам, че не бива да се подлагаш на това, господарю.

Гласът на Баидр беше почти свиреп.

— Пусни я!

Юсеф натисна копчето и екранът се изпълни с ярка светлина. Чу се щум от пренавиваща се лента. След малко първите неясни образи се откроиха в цвят. Юсеф настрои телевизора и изведнъж снимките се появиха във фокус.

Джордана и един мъж лежаха по гръб на легло и очевидно ги заснемаше камера отвисоко. Двамата бяха голи и си предаваха една цигара, докато явно наблюдаваха нещо на екран. За миг сцената потъна в мрак и от говорителя се чуха гласовете им. Джордана се наведе над мъжа. „Просто прекрасно“ — каза мъжът, гледайки я как се смъква надолу.

Баидр не продума, докато свърши касетата и екранът потъмня. После протегна ръка през бюрото и изключи. Изразът му беше неразгадаем.

— Виждал съм този мъж и преди. Кой е той?

— Един американски актьор — отговори Юсеф. — Рик Съливан. Истинското му име е Израел Соломон.

— Евреин?

Юсеф кимна.

— Допълнителна причина да не искам тези снимки да излязат наяве.

Изразът на Баидр все още не се променяше.

— Къде е станало това?

— На парти в дома на актьора в Калифорния, след като ти замина за Токио.

— Ясфир беше ли на партито?

— Не.

— А ти?

— Да. Придружавах Майкъл Винсънт и жена ти. Но си тръгнах по-рано, тъй като имах главоболие.

— Как се е сдобил Ясфир с тази касета?

— Не знам. Не ми каза.

— Има ли копия?

Юсеф пое дълбоко въздух. Ако Баидр повярваше на следващото му твърдение, можеше да се спаси.

— Каза, че имало и други, които щял да разпространи, ако нещо се случи с пратките.

— А защо ти остави тази?

Юсеф се поколеба.

— Не знам.

— Не ти ли предложи да ми я покажеш, ако има някакви проблеми?

— Не, господарю, вярвай ми — рече искрено Юсеф. — Само мисълта, че си повярвал как уж съм те предал, ме принуди да ти разкрия това. — Падна на колене пред Баидр, хвана ръката му и я целуна. — Заклевам се в живота на баща си, по-скоро бих умрял, отколкото да те предам. — Разплака се.

Баидр сведе поглед към него. Когато заговори, гласът му беше рязък.

— Стегни се, човече. Не плачи като жена. Юсеф се изправи, а сълзите се стичаха по бузите му.

— Трябва да чуя думи на прошка от устата ти, господарю — извика.

— Прощавам ти — каза тежко Баидр. Стана на крака и посочи към вратата. — Там има мивка. Измий лицето си. Не е редно да се появяваш в този вид пред слугите.

— Благодаря ти, господарю — страстно изрече Юсеф. Отново грабна ръката на Баидр и я целуна. — Светлината пак озари живота ми, след като падна товарът от душата ми.

Баидр го гледаше как влиза в банята и затваря вратата след себе си. Не вярваше нито дума от твърденията на Юсеф. Той бе определил присъдата със собствения си разказ. Никой освен самия него не е могъл да вземе касетата. Нямаше начин тя да попадне у Ясфир, щом не е бил на партито. Прекоси стаята тихо и отвори вратата.

Джабир седеше на пейка в коридора. Скочи на крака, когато видя Баидр. Баидр се приближи до него.

— Да, господарю?

Баидр заговори спокойно.

— Тази камилска фъшкия сериозно опетни името ни.

Погледът на Джабир се вледени, кожата се опъна на скулите му. Мълчеше.

— На миля надолу по пътя има един завой около планината, където скалата се спуска в стръмнина дълбока почти двеста метра. Много лошо, че колата му ще се хлъзне по заледения път.

Джабир кимна. Гласът му прозвуча като дълбоко ръмжене в гърлото му.

— Ще бъде истинска трагедия, господарю.

Баидр се върна в библиотеката. След малко през затворения прозорец чу, че се пали мотор на кола. Обърна се и през пердето успя да види как ланд ровъра на Джабир изчезва по улицата. Върна се при бюрото и седна уморен.

Не след дълго Юсеф се върна от банята. Изглеждаше почти окопитен. Дори тонът на гласа му показваше, че самонадеяността му се е възвърнала.

— Какво ще правим с това, шефе?

— Трябва ми време да помисля, преди да взема някакво решение. Тази вечер нищо не можем да свършим.

— И аз така смятам — каза колебливо Юсеф.

— Би трябвало да опитаме да си починем. По-добре се прибери в хотела.

Юсеф погледна видеокасетофона.

— Искаш ли взема касетата и да я пазя?

— Не. Остави я при мен. — Изправи се. — Ще те изпратя. Всички слуги си легнаха.

Едва когато мощният ланд ровър със загасени светлини изскочи изневиделица, неумолимо избутвайки малкия нает опел към пропастта, Юсеф се обърна като обезумял и видя Джабир, приведен мрачно над волана. Спомни си единственото нещо, което не биваше да забравя. Мисълта премина през ума му точно в същия миг, когато колата му проби неустойчивата мантинела, която служеше за ограждение на края на скалата, и излетя във въздуха. Не чу вика от страх, който изскочи от гърлото му, докато летеше надолу към забравата, но мисълта изгаряше мозъка му.

Джабир никога не си лягаше, докато Баидр беше буден.

ДЕВЕТА ГЛАВА

Баидр седеше сам в обърнатата към градината ниша, където закусваха, четеше парижкото издание на „Хералд Трибюн“ и пиеше кафето си, когато влезе снобеещият английски иконом. Човекът се изкашля леко и Баидр вдигна очи.

В гласа на иконома, който точно отразяваше становището му, се долавяше неодобрителна нотка.

— Някакви господа от полицията желаят да се срещнат с ваше превъзходителство.

Баидр го погледна. Колкото и пъти да обясняваше на иконома, че не притежава ранг, който изисква да го наричат превъзходителство, човекът отказваше да се обръща към него другояче. Последният му работодател бил претендентът за испанския трон, а превъзходителство според него беше най-ниската степен, до която можеше да слезе след височество.

— Покани ги в библиотеката — каза Баидр. — Ще отида при тях след малко.

— Да, ваше превъзходителство. — Икономът излезе от стаята, изправил масивните си рамене, като че с тях искаше да изрази някакъв стаен укор.

Баидр бавно сгъна вестника и го остави на масата. Изпи последната глътка кафе, стана и отиде в библиотеката.

Полицаите бяха двама — единият в униформа, а другият — цивилен. Цивилният се поклони. Заговори на английски.

— Мистър Ал Фей?

Баидр кимна.

— Позволете да се представим. Аз съм инспектор Фрьолих, а това е моят колега — сержант Вернер.

Полицаят отново се поклони.

— Какво мога да направя за вас, господа?

— Първо, трябва да ви се извиня, че прекъснахме закуската ви, но се страхувам, че ви носим много неприятна новина. Познавате ли мистър Юсеф Зиад?

— Да. Той е директор на офиса ми в Париж. Снощи се срещнахме тук. Защо питате за него? Да не би да има някакви неприятности?

— Не, мистър Ал Фей, той въобще няма никакви неприятности. Мъртъв е — каза инспекторът.

— Мъртъв ли? — Баидр се направи на изумен. — Какво се е случило?

— Очевидно е загубил контрол върху колата си и е излязъл от пътното платно. Колата му е паднала от близо двеста метра височина и се е разбила.

Баидр се вторачи в него, после заобиколи бюрото и седна. Лицето му беше мрачно.

— Извинете ме, господа — каза. — Но за мен това е истински шок. Мистър Зиад е мой отдавнашен и ценен сътрудник.

— Разбираме, сър — отговори учтиво полицаят в цивилните дрехи. — Имаме няколко рутинни въпроса към вас, но ще бъдем колкото се може по-кратки. — Извади бележниче от джоба си и го отвори. — Споменахте, че сте се срещнали със Зиад снощи. По кое време пристигна тук?

— Около дванайсет и половина.

— Имаше ли някаква специална причина за късното му идване?

— Налагаше се да обсъдим важни въпроси от бизнеса. За съжаление съпругата ми и аз имахме гости за вечеря и това изключи възможността да се срещнем по-рано.

— Кога приблизително си тръгна?

— Мисля, около два часа.

— Мистър Зиад пи ли нещо, докато беше тук?

— Не много.

— Вихте ли били по-точен?

— Имаше бутилка „Дом Периньон“. Изпи я почти цялата. Но това не може да му се е отразило. Мистър Зиад редовно изпиваше такова количество. Беше любимото му вино.

— Имал е добър вкус — обади се инспекторът. Погледна униформения сержант. Размениха си неуловим сигнал. Инспекторът затвори бележника и се обърна към Баидр.

— Мисля, че с това нашите въпроси завършват, мистър Ал Фей — каза доволен. — Благодаря ви за съдействието.

Баидр се изправи.

— Длъжен съм да направя необходимото за погребението. Тялото му трябва да се пренесе в родината. Къде е в момента?

— В полицейската морга. — Сержантът проговори за пръв път. — Това, което е останало от него.

— Толкова ли зле е паднал? Инспекторът поклати тъжно глава.

— Събрахме каквото успяхме да открием. Идентифицирахме го по портфейла и паспорта. Самата кола се е разбила на хиляди парчета. Колко лошо, че хората не разбират какво значение има най-малкото количество алкохол по заледен път през нощта.

След като полицаите си тръгнаха, Баидр поседя малко, после взе телефона и се обади на Дик в Женева.

— Обади ми се отново с включено устройство — каза, когато Дик отговори. След малко звънна другият телефон и той го вдигна.

— Дик?

— Да.

Баидр изрече с безизразен глас.

— Полицията тъкмо си тръгна. Юсеф изхвърчал от пътя миналата нощ и се разбил.

— Господи! Какво се е случило?

— Пътят бил заледен и полицаите смятат, че е пийнал малко повечко. Беше доста разтревожен, когато си тръгна и изпи почти цяла бутилка шампанско.

Дик замълча за миг.

— Научи ли от него нещо за „Арабски кукли“?

— Твърди, че е въвлечен от Али Ясфир.

— Значи сме били прави. Призна ли си, че му е плащано?

— Не. Закле се, че не е получавал пари от тях.

— Не вярвам.

— Няма значение вече, нали? Умря и всичко свърши.

— Така ли? — отговори Дик. — Още не сме наясно какво ще направи Ясфир сега.

— Няма много възможности. Знае, че не може да ни окаже принуда.

— Надявам се. Но човек никога не е сигурен как ще постъпи този кучи син. Каква ще е следващата му стъпка.

— Когато му дойде времето, ще преговаряме с него — каза спокойно Баидр. — Точно сега имаме някои неотложни дела. Вероятно следващата седмица ще те прехвърля в офиса в Париж да поемеш работата, докато му намерим заместник.

— Добре.

— Междувременно уведоми семейството му и офиса в Париж за случилото се. Уреди също с някое погребално бюро да приберат останките му от Гщаат и да ги изпратят на близките му.

— Ще се погрижа.

— Информирай екипажа да подготви самолета за полет до Бейрут в петък. Джордана и децата си заминават.

— Това не е ли една седмица по-рано от планираното, шефе?

Гласът на Баидр стана раздразнителен.

— Просто прави каквото ти казвам. Смятам, че по-добре ще бъдат у дома. — Тресна слушалката и застина с вперен във видео касетофона очи.

Внезапно стана и заключи вратите. После извади ключа от джоба си, отключи средното чекмедже на бюрото и извади касетата. Пъхна я в машината И натисна копчето „старт“.

За момент екранът побеля, после се появиха картина и звук. Баидр седеше почти като парализиран, докато лентата се въртеше пред очите му. Там имаше всичко, което познаваше и той. Красивото й тяло, упоителните й чувствени движения, думите, тихичките животински звуци, издигащи се до необузданите викове в кресчендо. Всичко имаше там, но този път тя не беше с него. С друг. Евреин.

Екранът побеля в момента, когато възелът в стомаха му като че експлодира в агонизираща болка. Той яростно стовари юмрука си върху копчето „стоп“ и едва не счупи машината. След това погледна ръцете си и забеляза, че пръстите му треперят.

Сви ги в юмруци и започна да удря бюрото. Блъскаше и повтаряше думите: „Проклета да си! Проклета да си! Проклета да си!“, докато накрая ръцете го заболяха и отекоха.

Пак се загледа в ръцете си, а после във видеото.

— Джордана! — извика, като че ли тя беше вътре. — Затова ли се превърнах в убиец?

Екранът не му отговори. Беше тъмен. Отпусна лице върху бюрото и заплака както не бе плакал от дете. Започна да мълви една молитва, която не беше казвал от детинството си:

В името на Аллах, Благородния, Милостивия. Търся спасение в Отеца на хората, В Господаря на човечеството, В Бога на човеците. От злото, което прокрадващият се дявол нашепва в сърцата на людете.

Успокоението от молитвата се вля в тялото му. Сълзите секнаха, а обидата и болката го напуснаха. Човек твърде лесно пренебрегва мъдростта на Аллах, разкрита от Мохамед. И още по-лесно забравя, че законите на Аллах, разбулени от неговия пророк, са дадени на хората, за да живеят според тях.

Много дълго се бе опитвал да живее като неверник, но това не беше за него. Отсега нататък щеше да живее както се полага. Според единственият истински закон. Този на Аллах.

Джордана влезе в библиотеката. Гласът й все още бе изумен.

— Току-що чух за Юсеф — каза. — Не мога да повярвам.

— Той беше лайно — заяви Баидр студено. — Но сега стои пред престола на Съдника и сам ще отговаря за греховете си. Дори Аллах, най-милостивият сред всички, няма да му прости. Със сигурност ще се пече на вечния огън в ада.

— Но той беше твой приятел. — Тя не разбираше промяната, настъпила у Баидр. — Служи ти много години.

— Той служи само на себе си. Не беше приятел на никого освен на себе си.

Тя се озадачи.

— Какво се е случило между вас? Какво е направил?

Лицето му беше като непроницаема маска, очите му — безизразни.

— Предаде мен, както и теб.

Тя го зяпна.

— Сега вече съвсем не знам за какво говориш.

Погледна я така, сякаш не я виждаше.

— Тъй ли?

Тя поклати глава мълчаливо.

— Тогава ще ти покажа. — Върна се до бюрото и натисна копчето на видеокасетофона. — Ела.

Тя застана до бюрото зад него и се взря в малкия екран. За кратко беше бял и блестящ, а после се появи картина.

Сподави вик, дъхът заседна в гърлото й от шока на изумлението.

— Не! — възкликна високо.

— Да — каза той тихо.

— Няма да гледам — заяви и се обърна, за да си тръгне.

Той я сграбчи здраво за ръката, толкова силно, че тя почувства болка чак в рамото си.

— Ще останеш, жено, и ще гледаш.

Тя затвори очи и извърна глава. Пръстите му като железни нокти хванаха брадичката й и извиха лицето й към екрана.

— Ще гледаш — повтори студено. — Всичко. Да видиш целия си срам. Както направих и аз.

Докато лентата се въртеше, тя седя безмълвно. Като че ли нямаше край. Усети, че й призлява. Беше дивотия. Цялото това нещо. През всичкото време над тях е снимала камера. Само по един начин можеше да се направи. Самият Съливан я е задействал.

Спомни си всичко. Че беше излязъл от стаята, преди да започнат. Тогава е пуснал машината. И как настояваше тя да остане в горната част на огромното легло. Изглежда, камерата е била фиксирана така, че да обхваща само това място. Сигурно е извратен, по-извратен от всички, които познаваше.

Най-накрая свърши. Екранът почерня и Баидр изключи уреда. Тя се обърна и го погледна. Лицето му беше каменно.

— Помолих те да бъдеш дискретна. Не си била. Специално те предупредих за евреите. Този мъж е евреин.

— Не е! — извика тя. — Актьор е и се казва Рик Съливан.

— Знам името му. Истинското му име е Израел Соломон.

— Нямах представа.

Той не отговори. Явно не й вярваше. Внезапно тя си припомни. Юсеф беше на партито.

— Юсеф ли ти донесе касетата?

— Да.

— Това беше преди повече от три месеца. Защо е изчакал толкова дълго, за да ти я даде?

Той не отговори.

— Сигурно е бил виновен за нещо — предположи тя напосоки. — Смятал е, че ще се възползва от записа, за да се измъкне.

— Каза, че е бил притиснат до стената от човек, който му връчил касетата. И дал съгласието си, за да не те изложи.

— Не вярвам! Той беше единственият там, който е имал интерес да я вземе. Излъгал те е.

Той отново не отговори. Думите й само потвърждаваха неговото мнение.

— Има ли други копия?

— Надявам се не, заради децата ми и заради теб. Не бих искала да научат, че майка им е извършила прелюбодеяние с евреин.

За пръв път болката, която го беше завладяла, се прокрадна в гласа му.

— Знаеш ли какво си направила, жено? Ако това беше станало публично достояние, Мохамед никога нямаше да бъде обявен за наследник на трона. В момент, когато воюваме с Израел, как един арабин може да приеме, че майката на духовния му водач е извършила прелюбодеяние с евреин? Дори легитимността му би била поставена под въпрос. С това действие не само щеше да лишиш сина си от наследството, за което е предопределен, но и да причиниш и загубата на всичко, за което моят баща и аз сме се борили през целия си живот.

— Съжалявам, Баидр — промълви тя. — Ние толкова сме се отдалечили един от друг, та сметнах, че вече нищо между нас няма значение. Знаех за жените около теб. Дори приемах това положение. Сега разбирам, че дори не съм имала правото да се възползвам от възможностите, които ми даде. Вероятно ако бях арабка, щях да го знам. Но аз не съм. И никога не бих могла да живея и да се преструвам, както постъпват те — да виждат какво става, а да се правят, че не виждат, да вярват на думите, които скриват делата.

— За това вече е твърде късно. Вече наредих ти и децата да се върнете в Бейрут вдругиден. Ще останеш там в дома ни в усамотение. До януари, когато Мохамед официално ще бъде провъзгласен за принц и наследник на трона, ти няма да излизаш от къщата, няма да се виждаш с никого, няма да кореспондираш или да разговаряш с когото и да е по телефона, освен с членовете на семейството и със слугите.

— А след това?

— В деня след провъзгласяването ще получиш разрешение да се върнеш в Америка при родителите си. Ще живееш там тихо, докато получиш документите за развода ни.

— А децата?

Очите му притъмняха като син лед.

— Никога повече няма да ги видиш.

Болката в сърцето й я задуши.

— А ако откажа? — успя да запита. Той беше непреклонен като никога.

— Нямаш избор. Според ислямските закони наказанието за прелюбодеяние е убийство с камъни. Би ли искала децата ти да го видят?

— Няма да го направиш! — извика тя ужасена. Погледът му беше неумолим.

— Ще го направя.

Внезапно тя прозря истината.

— Юсеф! Ти си го убил.

— Юсеф сам се уби — отговори презрително той, посочвайки видеокасетофона. — С това.

Беше победена. Не можеше повече да сподавя сълзите си и да го гледа, падна на колене и закри лице с ръце. Тялото й се разтърси от ридания.

Той стоеше и я наблюдаваше безучастно, само тупкането на слепоочията му показваше усилието му да се самоконтролира.

Слез малко тя спря да плаче и се взря в него. Очите й бяха подути, а лицето й — изкривено от болка.

— Какво ще правя? — прошепна дрезгаво почти на себе си. — Как ще живея без тях?

Той не отговори.

Тя се изправи бавно на крака и тръгна към вратата. По средата на пътя се обърна.

— Баидр — промълви, а в очите и гласа й се четеше молба.

— Не си губи времето, жено, не моли за прошка. Върви си и благодари на Аллах за милостта му — каза той студено и непоколебимо.

Погледите им се срещнаха за миг, а после тя сведе очи. Не можеше повече да се бори. Бавно излезе от стаята.

Той заключи вратата след нея и се върна до бюрото. Дълго гледа видеокасетофона, после включи копчето „старт“. Но моментално натисна друго копче: за изтриване.

Лентата се превъртя през машината десет пъти по-бързо от нормалното. Четирийсетминутната лента мина през машината за четири минути. Чу се цъкане и той натисна „стоп“. След малко отново натисна „старт“. Този път лентата се движеше нормално. Но екранът остана празен.

Лентата беше изчистена.

Баидр натисна „стоп“. Машините правят всичко толкова лесно.

Де да имаше някакво копче, което да натиснеш и цялата лента на живота ти да се изтрие, за да започнеш отново.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Когато се качи на самолета, Джордана се изненада, виждайки, че Лайла и двама млади мъже също са там. Младите мъже, облечени в зле ушити костюми с издути джобове, каквито обикновено носят чиновниците от Близкия изток при пътуване в чужбина, се изправиха вежливо.

— Не знаех, че и вие ще летите с нас — каза Джордана.

Гласът на Лайла беше необичайно предизвикателен. Говореше на арабски.

— Защо, имаш ли нещо против?

Джордана се озадачи. Лайла винаги говореше с нея на английски или френски. Вероятно сега постъпваше по иначе, понеже приятелите й не знаеха тези езици така добре като нея. Постара се да не мисли за това и отвърна на арабски.

— Съвсем не. Радвам се, че си с нас. Само се изненадах. Баща ти не ме предупреди.

— Вероятно е забравил — рече Лайла.

Не е забравил, помисли си Джордана. Не беше го виждала от сутринта, когато й съобщи, че трябва да тръгват. По-късно замина за Женева и само спря в къщата, за да се сбогува с момчетата.

— Имал е други грижи — продължи тя, все още на арабски. Обърна се многозначително към двамата млади мъже.

Лайла разбра намека и ги представи.

— Мадам Ал Фей, втората жена на баща ми, това са Фуад Азис и Рамадан Сидки. Идват с мен за уикенда у дома.

— Ахлан — каза Джордана.

— Ахлан фик — отговориха те стеснително и се поклониха непохватно.

Тъкмо в този момент двете деца, гувернантката им шотландка и личната й прислужница се изкачиха по стълбичката и влязоха в самолета. Когато видяха сестра си, момчетата нададоха радостни възгласи.

— Лайла! Лайла! — завикаха и се затичаха към нея.

Тя беше почти хладна, макар че при първата им среща се бе показала много радостна и прекара двата дни почти само в игри с тях, преди да тръгнат от Гщаат.

Джордана реши, че не й се занимава с тях заради приятелите.

— Седнете, деца — каза им тя. — И не забравяйте да затегнете коланите си. Излитаме след няколко минути.

— Може ли да седнем до Лайла? — понита Шамир. — Може ли?

Тя хвърли поглед към Лайла.

— Ако сестра ви няма нищо против.

— Нямам — отговори Лайла. На Джордана отново й направи впечатление неприязнения й тон.

— Добре, но се дръжте прилично.

— Мамо — запита Мохамед, — защо говорим на арабски?

Джордана се усмихна.

— Вероятно защото приятелите на сестра ви не владеят така добре английски като нас. Така е учтиво, щом хората не разбират какво си говорим.

— Ние говорим английски, мадам — каза с чист британски акцент мъжът на име Рамадан.

— Чудесно — отговори тя. Извърна очи към Лайла, чието лице беше безизразно. — Тогава се извинявам за недоразумението. Стюардът Раул влезе в кабината.

— Капитан Хаят иска да знае дали сте готови за излитане, мадам?

— Ще бъдем, когато всички заемат местата си — каза тя и тръгна към задната седалка близо до кръглата маса, където обикновено сядаше Баидр.

Настъпи кратка суетня, докато момчетата закрепваха коланите си и останалите се настаняваха. Раул и стюардесата — хубавичка американка на име Маргарет — бързо обходиха кабината и провериха коланите на всички. Раул кимна на Джордана, после отиде в предната част. След малко големият самолет се придвижи по пистата.

След като се издигнаха и надписът „затегни коланите“ изчезна, Джордана се изправи. Направи знак на Раул, който се приближи.

— Би ли приготвил леглото в кабината на мистър Ал Фей. Искам да легна и да си почина.

— Да, мадам. — Веднага направи знак на стюардесата и я изпрати да изпълни молбата.

Момчетата се катереха върху Лайла, която изглеждаше нервна и сякаш едва ги понасяше.

— Не пречете на сестра си — направи им рязка забележка Джордана. — Може да е уморена.

Децата послушно се върнаха по местата си.

— Не се чувствам много добре — обясни Джордана. — Ще отида да си полегна.

Лайла кимна, но не отговори. Проследи с очи Джордана, която тръгна към задната част на самолета и влезе в кабината. Наистина не разбираше какво баща й е харесал у нея. На дневна светлина не беше така хубава, както първо й се бе сторило. Без грим лицето й изглеждаше уморено, с тъмни кръгове под очите, а косата й беше твърда и не толкова руса, както й се беше видяло. По-добре, че отива да легне. Това улесняваше нещата.

През пътеката хвърли поглед към Фуад и Рамадан. Фуад сведе очи към часовника си, сетне отново ги отправи към нея.

— След половин час — обяви той.

Тя кимна и се облегна. Затвори очи. Още половин час чакане беше нищо в сравнение с цялото време, нужно за подготовката.

На Джордана й се стори, че току-що е затворила очи, когато в съня си чу, че плаче дете. Размърда се неспокойно с надеждата, че то ще млъкне. Но звуците не спираха и постепенно в съзнанието й се загнезди мисълта, че плаче някое от нейните деца. Седна в леглото и се заслуша.

Беше Шамир. Но не беше обичайният му плач или хленч. В гласа му имаше някаква особена нотка. На страх.

Тя бързо стана от леглото и оправи роклята си. Отвори вратата, излезе от кабината и тръгна по тясното коридорче към предния салон. На вратата се спря като закована. Умът й не можа да побере онова, което видя. Трябва да е някакъв кошмар, помисли си като обезумяла. Съвсем сигурно.

Скупчени зад кухнята, в малкото пространство, което Каридж използваше за офис, когато пътуваше, бяха децата, гувернантката им, прислужницата й и екипажът — Раул и Маргарет. Раул се държеше с една ръка за преградата, за да пази равновесие, кръв се стичаше по лицето му от рана на бузата. Пред тях бяха застанали Лайла и двамата и приятели.

Но Лайла беше такава, каквато Джордана никога не я беше виждала. В ръката си държеше тежък автомат, от колана на джинсите й висяха две гранати. Двамата мъже бяха дори още по-тежко въоръжени. Освен гранатите, които също висяха на коланите им, те имаха автоматични скорострелни оръжия.

Шамир пръв я забеляза.

— Мамо! Мамо! — извика той, отскубвайки се от прегръдката на гувернантката и втурвайки се към нея.

Лайла посегна да го хване, но той се оказа по-бърз. Джордана се наведе напред и детето скочи в прегръдките й. Бузките му бяха мокри от сълзи.

— Удариха Раул и му потече кръв! — извика той.

— Стига, всичко е наред — каза тя успокоително и го притисна.

Лайла посочи с пистолета.

— Хайде при другите.

Джордана я зяпна.

— Ти да не си полудяла? — извика тя гневно.

— Не чу ли? — отвърна Лайла. — Хайде при другите!

Вместо това Джордана се обърна и тръгна обратно по коридора към кабината. Лайла се движеше така безшумно, та Джордана не разбра, че е зад нея, докато внезапният удар на пушката не я просна на пода на тясното коридорче. При падането изпусна детето от ръцете си.

Момчето веднага се разплака. Хвърли се към сестра си.

— Няма да удряш майка ми, лошо момиче такова!

С пълно безразличие Лайла повали и него с един шамар. Детето се свлече до майка си, която го прегърна.

Мохамед се разрева от далечния край на салона. Отскубна се от гувернантката, изтича и коленичи до майка си. Джордана го прегърна с другата си ръка.

— Тези деца са твои братя — каза тя, не обръщайки внимание на парещата болка в кръста, докато се опитваше да седне. Вдигна очи към Лайла. — Ще отговаряш пред Бога за греховете си.

— Млък! — Устните на Лайла се свиха така, че гласът й излезе като ръмжене. — Те не са мои братя. Те са деца на една американска курва!

— В Корана е написано, че бащата свързва братята и сестрите — възрази Джордана.

— Не ми цитирай Свещената книга, кучко! — изсъска Лайла. — Свързани са истинските братя и сестри, а не онези, които си успяла да убедиш баща ми, че са негови. Мама ми разказа всичко.

— Все пак вършиш предателство спрямо баща си — допълни Джордана.

Лайла се изсмя.

— Баща ми предаде верността, която чувствах към него. Той предаде собствения си народ и се превърна в съучастник и оръдие в ръцете на евреите и империалистите.

Колко е странно, мислеше си Джордана, че не изпитва страх за себе си, а само за децата.

— Всичко ще се уреди — шепнеше им. — Не плачете повече.

— Станете! — изрева Лайла.

Джордана се изправи с мъка поради пронизващата болка. С автомата Лайла им направи знак да тръгнат напред. Държейки Шамир с една ръка и Мохамед с другата, тя мъчително се придвижи през салона.

— Предай децата на гувернантката — изкомандва Лайла.

Джордана я погледна.

— Прави каквото ти казвам! Бързо! Или сега и на тях ще им пусна кръвчица!

Безмълвно Джордана предаде децата на бавачката им. Те впериха в нея уплашени очи. Потупа ги по раменете успокояващо.

— Не се бойте. Всичко ще се оправи.

За малко да изстене от болка, усещайки мушването на дулото на пушката в кръста си. Когато се обърна, забеляза особен израз на наслада в очите на Лайла. Сви устни. Нямате да я дари с удоволствието да я чуе как стене.

— Ти иди напред в пилотската кабина с Рамадан — сръчка я Лайла.

Младият мъж я накара да върви пред него. Когато отвори вратата на пилотската кабина, той силно я блъсна. Тя се препъна и падна на колене, а той скочи в малкото пространство зад нея.

Капитан Хаят, вторият пилот Боб и бордният инженер Джордж се обърнаха изненадани. Джордж се пресегна над главата си, за да потърси нещо, което да му послужи за оръжие.

С неочаквана бързина Рамадан го удари отстрани по лицето с приклада и го събори от седалката. Кръв рукна от счупения му нос.

— Да не сте посмели да се опитате да извършите някоя глупост — каза с британския си акцент, — или ще избия всички в самолета.

Анди Хаят вдигна очи към него, а после към бордния инженер.

— Добре ли си, Джордж?

Джордж кимна, притискайки носа си с кърпичка. Джордана се изправи на крака.

— Къде е комплектът за първа помощ?

— В шкафчето над седалката на Джордж.

Тя свали металната кутия и я отвори. Бързо свали опаковката на няколко пакетчета с марля и ги подаде на Джордж. Хвърли поглед към капитана.

— Раул е с разрязана буза. — Тръгна да се връща към салона.

— Почакай! — Рамадан й препречи пътя. — Още не си свършила тук. — Обърна се към капитана. — Ние сме трима на борда и сме въоръжени с автомати и гранати. Така че поемаме ръководството на самолета, разбирате ли?

Хаят попита озадачено:

— Как трима?

— Лайла е с тях — му отговори Джордана.

— Лайла? — Хаят подсвирна. — Ей, проклет да съм. Това вече е върхът. Да те отвлече дъщерята на шефа ти.

— След като вече разбрахте какво е положението, ще следвате моите инструкции така, както аз ви ги давам — каза Рамадан.

Хаят погледна Джордана. Тя кимна. Той се обърна към младия мъж.

— Добре — отвърна.

— Първо, ще съобщите в Бейрут, че има промяна в полета и ще поискате въздушен коридор от Ливан до Дамаск.

Хаят си записа нещо в бележника до себе си.

— Ясно.

— Когато навлезем във въздушното пространство на Сирия, ще им кажеш, че има нова промяна в плановете и ще поискаш коридор над Иран до Техеран.

Хаят го стрелна с очи.

— Нямам достатъчно гориво, за да стигна до Техеран.

— Не се безпокой — каза поверително Рамадан. — Няма да стигнем дотам.

— Тогава къде отиваме? — запита капитанът. Рамадан извади някакво листче от джоба на сакото си. Подаде го на пилота.

— Ето къде отиваме.

Капитанът го погледна и му го върна.

— Вие сте луди — заключи той. — Там няма място, където да кацне самолет с тези размери. Само планини са.

— Има място — увери го Рамадан. — Ще ти го покажа, когато наближим.

— Има ли съоръжения за сляпо кацане? — попита Хаят.

— Не — отговори Рамадан. Засмя се нервно. — Говори се, че си един от най-добрите пилоти. Естествено, че Ал Фей не взема друго, освен най-доброто. За теб няма да е трудно, ще имаш видимост и ще можеш да кацнеш.

— Да се надяваме, че си прав — измърмори Хаят. Посегна към копчето на радиото. — По-хубаво да се обадим в Бейрут.

— Чакай малко! — Рамадан грабна другия чифт слушалки от масата на бордния инженер и притисна едната до ухото си, без да вдига пръст от спусъка на оръжието, което стискаше под мишница. — Сега вече можеш да се обадиш. И помни, нито дума за отвличане или ще те убия както си седиш. Не искаме никой да знае. Засега.

Хаят мрачно го погледна и кимна.

— Сега мога ли да се върна и да помогна на Раул? — запита Джордана.

— Разбира се. — Рамадан сякаш се отпусна. — И като отидеш там, им предай, че държа всичко тук под контрол.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Около четири часа следобед Баидр влезе в кабинета на Дик. Беше в банката по обяд, а след това проведе няколко срещи. Озърна се.

— Къде е Лайла?

Дик го погледна изненадан.

— Сутринта замина за Бейрут.

— За Бейрут ли?

По израза му Дик отгатна, че недоумява.

— Мислех, че знаете. Замина с Джордана и децата. Каза ми, че вие нямате нищо против, тъй като ще пътува с двама свои приятели. Искала да се прибере вкъщи за уикенда.

— Сигурно остарявам. Чудно, че не си спомням. Влезе в своя кабинет и затвори вратата след себе си. Дик се загледа подир шефа си и някакво необяснимо опасение започна да се прокрадва у него. Не беше в стила на Баидр да забравя каквото и да е. Телефонът звънна, той вдигна слушалката. Заслуша се малко, после натисна едно копче и влезе в кабинета на Баидр.

Баидр го стрелна иззад бюрото.

— Да?

Дик овладя гласа си да звучи спокойно.

— На линията е нашият човек на бейрутското летище. Там е от един часа и самолетът още не е пристигнал.

Баидр вдигна слушалката и закри микрофона с ръка.

— Кога трябваше да кацне?

— Около един и половина.

Баидр леко побледня. Отстрани ръката си от микрофона.

— Ал Фей на телефона — каза. — Свържи се с авиоконтрольора и разбери дали са се обадили. Няма да затварям.

Погледна Дик и отново затисна микрофона.

— Дано нищо не се е случило.

— Не се тревожете — успокои го Дик. — Анди е твърде добър пилот, за да се случи нещо лошо.

По линията отново се чу глас. Баидр се заслуша, а след това сякаш се поотпусна.

— Окей, благодаря много.

Затвори. Лицето му имаше озадачен израз.

— Не разбирам. Авиоконтрольорът в Бейрут казал, че пилотът поискал въздушен коридор за Дамаск.

Дик не отговори.

— Позвъни в Дамаск и разбери дали са кацнали там.

— Веднага, шефе. — Дик се върна в своя офис и вдигна телефона. Нужни му бяха двайсет минути, за да се свърже с пътническия авиоконтрол в Дамаск. Заслуша се, кимна, обади се още веднъж и се върна в кабинета на Баидр.

— Кацнали ли са там? — запита Баидр. Дик поклати глава.

— Не. Казаха ми, че са осигурили на самолета коридор Багдад — Техеран.

Баидр кипна.

— Хаят е полудял! Само да ми се обади! — После се поуспокои. — Поръчай разговори с тези летища и да видим какво можем да открием.

— Вече го направих — отвърна Дик.

— Добре. Веднага щом научиш нещо, ми кажи. — Облегна се на стола и видя как вратата се затвори след Дик. Имаше една-единствена причина за промяната на полета. Джордана. Опитваше се да отведе децата далеч от него. Ядоса се на собствената си глупост. Не биваше да й вярва, че ще изпълни заръката му. След всичко, което се случи.

След половин час Каридж се появи отново. Лицето му беше мрачно.

— Не са кацнали в Техеран, а от Багдад докладваха, че с радар не са ги уловили да навлизат в иракска територия. Проверих и в Дамаск — оттам казаха, че не са получавали съобщение за неприятности или за каквото и да е, откакто са прелетели над тях около два часа този следобед.

— Самолетът не може да изчезне току-така, без да остави някаква следа. — Баидр помълча малко. — Смятам, че е по-добре да обявим търсене.

— Преди да го направим, тук отвън има един човек, с когото смятам, че трябва да поговорите — рече Дик.

— Кажи му да си върви — отряза го Баидр. — Съзнанието ми е заето с по-важни неща от бизнеса!

— Мисля, че онова, което има да съобщи, би могло да има някаква връзка с изчезването на самолета.

Баидр се втренчи в него.

— Покани го.

Дик отвори вратата.

— Заповядайте, мистър Дюпре. — Влезе мъж със среден ръст и в невзрачен сив костюм. Дик го придружи до бюрото.

— Мистър Дюпре, мистър Ал Фей.

Дюпре се поклони.

— За мен е чест, мосю.

Баидр кимна, но не отговори. Гледаше въпросително Дик:

— Каква връзка има той със самолета?

— Вероятно никаква — бързо изрече Дик. — Но по-добре първо да ви обясня.

Баидр кимна.

Дик преглътна. Явно се чувстваше неудобно.

— Мистър Дюпре е частен детектив. Използвали сме го няколко пъти досега при поверителни дела и е доказал, че напълно можем да му имаме доверие. Поради някои забележки, които направи Лайла, в началото на седмицата на своя глава го наех да я следи.

— Защо? — запита резервирано Баидр. Дик го погледна в очите.

— Защото в деня, когато спряхте доставките на „Арабски кукли“, тя поиска от мен да ги продължим. Когато отказах — тъй като щях да наруша заповедите ви — тя ми каза, че семействата на Риад и Мафрад отдавна били близки и че дядо й щял да се разтревожи. Заяви ми че мога да продължа доставките, без вие никога да научите. — Пое дълбоко въздух. — Когато вие ми съобщихте, че семействата не са в приятелски отношения, реших да науча каквото мога за нея.

Баидр се обърна към частния детектив.

— Какво открихте?

Мистър Дюпре извади от вътрешния си джоб някакви книжа и ги разгърна. Постави едното копие върху бюрото пред Баидр, даде едно и на Дик, а третото задържа.

— На този лист са записани имената на всички, с които вашата дъщеря е контактувала през седмицата, а също часовете и местата, където са се състояли срещите.

Баидр хвърли поглед към листа. Едно име изпъкваше над всички: Али Ясфир. Лайла се беше виждала с него пет пъти през седмицата, а само предния ден — два пъти. Няколко други имена се повтаряха, но те не му бяха известни. Вдигна очи към частния детектив.

— Страхувам се, че дъщеря ви е поддържала връзки с опасни личности, мосю — заяви детективът. — Почти всички имена в списъка са на известни арабски терористи или партизани и като такива те са били под зоркото наблюдение на швейцарската полиция. Става дума за млади хора, а мъжът на име Ясфир, изглежда, им е оказвал финансова подкрепа. Ето защо швейцарската полиция си отдъхнала, когато Фуад Азис и Рамадан Сидки, двамата, които минават за най-опасни, тъй като и двамата са специалисти по използване на бомби и оръжия, се качили на самолета заедно с дъщеря ви и напуснали страната. Бъдете сигурен, че никога повече няма да им бъде дадена входна виза.

Баидр разучаваше списъка.

— Има ли още нещо?

— Само следното, мосю — отговори Дюпре: — позволих си да се обадя в училището, което е посещавала дъщеря ви в Монтрьо. Надявах се да получа информация от няколко момичета, с които е била по-близка. Но те нищо не можаха да ми кажат освен че не са я виждали от май месец, когато напуснала училището в компанията на един господин на име Ясфир, който се представил за ваш съдружник. Обяснили на училищното ръководство, че идват при вас на филмовия фестивал в Кан. Оттогава тя не се е връщала там.

Баидр погледна Дик, после отново частния детектив.

— Благодаря ви много, мосю Дюпре. Оказахте ни голяма помощ.

Детективът въздъхна.

— Ех, тези днешни деца. — Разтвори ръце по типично галски маниер. — Аз самият имам дъщеря — тийнейджър. Човек никога не знае как ще постъпят. — Поклони се. — Ако има още нещо, което бих могъл да направя за вас, мосю Ал Фей, не се колебайте да ми се обадите. — Поклони се на Дик и излезе от кабинета.

— Не ми харесват предположенията, които ми идват, а на вас? — обади се Дик.

— Не — Баидр въздъхна дълбоко. — Сега поне ни е ясно, че нищо не се е случило със самолета, само дето не знаем къде е.

— Това е голяма машина. Не могат дълго да крият самолет с тези размери.

— Може би. — Тонът на Баидр не беше убеден.

— Какво ще правим сега?

— Ще чакаме.

— Да чакаме? — изненада се Дик.

— Да. — Баидр го погледна. — Ще видим какъв ще е следващият ход на Ясфир. Сега знаем. Скоро той ще се свърже с нас, за да ни каже какво иска.

Стояха в края на малка горичка и гледаха сребристия боинг 707. Девет души пълзяха върху самолета и го камуфлираха, за да не се вижда от въздуха. Друг самолет можеше да го забележи само ако прелетеше на не повече от шест метра от него.

Джордана се обърна към Хаят, който бе застанал наблизо и гледаше самолета.

— Приземихте го великолепно, капитане. Благодаря ви.

— В един момент беше много рисковано. Мислех, че ще налетим на онези дървета в края на пистата. — Обърна се отново към машината. — Защо според вас са направили такава писта на подобна височина? Ако се съди по вида й, се използва поне от три години.

— Не знам, капитане — отвърна тя. Мъжът на име Фуад пристъпи към тях.

— Окей. Да тръгваме. — Говореше английски с американски акцент. С дулото на оръжието посочи гората.

Джордана отиде при децата, които стояха между гувернантката си и прислужницата й Магда. Момчетата наблюдаваха с голям интерес камуфлирането на самолета. Тя ги хвана за ръце и зачака.

Пред тях имаше двама войници, облечени в груби, зле ушити униформи. По дрехите им нямаше никакви опознавателни знаци от коя армия са. При сигнал, даден от Фуад, те поеха напред. Още няколко войници се приближиха и тръгнаха отстрани, а други — зад тях. Всички те ги държаха на мушка.

Джордана мълчаливо крачеше с децата. Лайла и Рамадан не се виждаха никъде. Те първи бяха слезли от самолета — няколко минути след кацането — и бяха изчезнали.

Гората се сгъстяваше, а клоните на дърветата и храстите закачаха и разкъсваха дрехите им. Джордана се опитваше да предпазва децата, но след десет минути лицата и ръцете им бяха издрани. Тя извика на гувернантката:

— Ан, ако ти, Магда, Маргарет и аз вървим напред, а децата точно зад нас, няма да се драскат толкова.

Гувернантката кимна и другите жени ги настигнаха и образуваха полукръг, в центъра на който бяха децата.

— Няколко минути по-късно излязоха от гората на тесен кален път. Там чакаха два джипа с шофьори.

— В колите — изкомандва Фуад. — Жените и децата в първата, мъжете във втората.

След малко колите поеха по пътя. Той беше тесен и неравен, с много дупки и завои, така че ту влизаше, ту излизаше от гората, но непрекъснато се изкачваше нагоре в планината. След десетина минути въздухът захладя.

Джордана погледна към небето. Беше тъмно. Свечеряваше се. Обърна се към децата и съжали, че не беше се сетила да вземе палтата им. Но те бяха останали в самолета, както и всичко друго.

След пет минути излязоха от гората и се озоваха на едно сечище. В края на сечището се издигаха няколко порутени дървени сгради. Бяха заобиколени от ниска стена с монтирани върху нея картечници. До всяка картечница имаше по двама войници. На всеки ъгъл бяха закачени прожектори.

Когато навлизаха в лагера, Джордана вдигна очи към войниците, а те я изгледаха с нескрит интерес. Няколко от тях подхвърлиха неприлични забележки, но те не стигаха до слуха й поради шума от моторите на колите.

Джиповете спряха пред най-голямата сграда. Шофьорът направи на пътниците знак да слязат.

Двама мъже излязоха от сградата и застанаха да ги наблюдават. Рамадан, вече облечен в униформа, беше единият. Джордана трябваше да се взре повторно, за да разпознае другия. Отначало униформата я беше подвела. Вторият войник беше Лайла.

Лайла се приближи към нея. В униформа изглеждаше някакси по-едра и по-груба. Всичко красиво, което Джордана беше виждала у нея, се губеше под резките й маниери.

— Ти и децата заедно с другите жени ще заемете една барака — каза Лайла. — Мъжете — друга. Вечерята ще ви бъде донесена след час. След като се нахраните, лампите се загаснат за през нощта. След стъмване не се разрешава никакво пушене. От небето понякога огънче на цигара е забележимо от мили разстояние. Всяко нарушение на правилата ще бъде строго наказвано. Разбрахте ли?

— Няма да се отървеш лесно — каза Джордана.

— Когато баща ти научи, нито на земята, нито на небето ще намериш място, където да се скриеш.

Лайла я изгледа презрително.

— Баща ми ще направи каквото му кажат — ако иска някога отново да ви види живи.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Обади се едва на следващата сутрин. Гласът му звучеше на пресекулки по линията, която пукаше.

— Имаме важни въпроси да обсъждаме — рече. — Твърде важни, за да ги разискваме по телефона. Смятам, че една среща ще бъде от взаимна полза.

Гласът на Баидр беше хладен.

— Не е изключено.

— Къде ще ви бъде удобно?

— Аз съм в офиса.

— Едва ли идеята е добра. Моите уважения, но там съществуват много възможности да ни подслушват.

— Ще бъдем сами.

— Само Аллах знае колко подслушвателни устройства са скрити в стените на сградите — каза Ясфир.

— Къде предлагате?

— Взаимно приемливо място, може би някоя пейка в парка срещу вашия хотел.

— Кога ще сте там?

— Мога да дойда след петнайсет минути.

— Ще бъда там. — Баидр затвори телефона. Натисна едно копче на бюрото си. Дик влезе в кабинета.

— Той иска да се срещнем в парка отсреща. Смятащ ли, че нашият специалист по електрониката ще успее да улови оттук разговора с телескопичен микрофон?

— Не знам. Ще опитаме.

— Повикай го тогава. Имаме само петнайсет минути.

Техникът се яви в кабинета след по-малко от десет минути. Баидр го заведе до прозореца и му показа отсрещния парк.

— Ще можете ли да ни запишете оттам?

— Възможно е — отговори човекът. — Това се влияе от много неща. От уличния шум. От движението. Ще ни е от голяма полза, ако останете на едно място.

— Не знам — отговори Баидр. — Много ще зависи от другия.

— Ще опитам. Ще видим какво ще се получи.

Човекът работеше бързо. Проверяваше усилвателите, когато Дик отвори вратата и подаде глава.

— Време е.

Неохотно Баидр се подготви да тръгне. Предпочиташе да изчака още няколко минути, за да разбере дали електронният подслушвател ще заработи, но се страхуваше да не закъснее. Прекоси преходното помещение и стигна до вратата. Джабир се изправи, готов да го последва.

Баидр му направи знак.

— Чакай тук — каза.

Джабир отново седна. Щом вратата се затвори след Баидр, Дик го повика.

— Господарят ти ще бъде в парка отсреща — заяви. — Проследи го, но от разстояние и гледай да не те забележи. Боя се за него.

Джабир кимна и безмълвно напусна офиса. Когато той излизаше от хотела, Баидр вече пресичаше улицата. Джабир застана близо до ъгъла, откъдето можеше да го наблюдава.

След като пресече улицата, Баидр влезе в малкия парк. На първата пейка седеше стара жена, увита добре, за да се предпази от студения есенен вятър, и хранеше гълъбите. Баидр се настани на далечния край на друга пейка. Погледна нагоре и надолу по пътеката. Нямаше жива душа — дори чиновниците, които идваха тук за кратък отдих през обедната почивка липсваха. Запали цигара.

Петнайсет минути по-късно вече пушеше четвъртата цигара и недоумяваше дали Ясфир не го е пратил за зелен хайвер, когато старицата внезапно стана от пейката. Той с любопитно я проследи с очи, докато тя пристъпваше по тротоара извън парка и се качваше на едно такси. Чудно, че толкова зле облечена жена можеше да си позволи такси. В този момент му хрумна една мисъл. Погледна пейката, на която бе седяла. Под торбичката с фъстъци, които беше оставила, имаше лист обикновена бяла хартия. Очите му обходиха напечатаното на машина послание:

Моите извинения, че не се срещнахме, но заминавам извън страната по неотложна работа. Освен това срещата ни нямаше да постигне ефект, тъй като исканията ни са прости и мога да Ви ги предам на този лист. С удоволствие искам да Ви съобщя, че жена Ви и децата Ви пристигнаха благополучно на местоназначението и са добре. Утре сутрин ще получите запис с гласа на жена си, който ще Ви увери в този факт. За да гарантираме продължаващия интерес към тяхното съществуване, ще изпълните следните условия.

1. Всяка сутрин депозит от 100 000 щатски долара да се внася до 12 часа на обяд на сметка №1015 в Застрахователната банка в Женева. Тази сума е за възстановяване на похарчените средства за грижите около Вашето семейство, докато то е наш гост.

2. Разрешете пратките, отменени по-рано, да продължат, както е планирано. Следващата пратка ще бъде след четири дни, считано от днешна дата и тя ще бъде последвана от пратки през ден до края на годината.

3. Трябва да подготвите и подпишете собственоръчно на празен лист ефективно прехвърляне на 50 процента от равностойността на компанията ви. Тази сума, заедно с изплащането на 10 000 000 щатски долара да бъде прехвърлена но указаната по-горе банкова сметка, не по-късно от 5 януари 1974 година.

В случай че изпълните навреме всички горепосочени условия, жена Ви и децата ще Ви бъдат върнати преди 10 януари, навреме за церемонията за провъзгласяване на големия Ви син за принц. Всяко нарушение на поверителния характер на този договор или неточно изпълнение на някое от условията, както са описани, ще доведе до смъртта на някой или на всички членове на Вашето семейство. Като допълнително доказателство за добрата ни воля и за да Ви уверим в задоволителното им състояние, всеки ден в офиса си в Женева ще получавате запис с гласа на жена си, в който тя ще прочита заглавие от парижкото издание на „Хералд трибюн“ от предния ден и ще Ви казва по няколко лични данни за общото им състояние. Разбира се, очакваме помощта Ви във войната с общите ни врагове. Идбах ал-баду!

Беше подписано БРАТСТВО НА БОРЦИТЕ ЗА ОСВОБОЖДЕНИЕ НА ПАЛЕСТИНА.

Баидр бавно се изправи и тръгна към офиса си в хотела. Когато отвори вратата, Дик го очакваше.

— Какво стана? Не видяхме никого и не се чу нищо.

— Никой не дойде — каза Баидр. — Само това намерих — Подаде листа на Дик, който го последва в кабинета.

Мина зад бюрото и се отпусна тежко на стола. Дик продължи да чете, докато специалистът по електрониката събра нещата си и си тръгна.

— Те са луди — заяви Дик, когато свърши. — Няма начин да се съгласите с тези условия.

Уморено Баидр кимна в знак на съгласие. Нямаше начин да изпълни третото и последно условие. Петдесет процента от компаниите му не бяха на негово име. В най-добрия случай чистата стойност на неговия дял беше около двайсет процента.

— Аз го знам и ти го знаеш, но на тях не им е известно. И как да преговаряш с някого, с когото не разговаряш? Когото не виждаш?

— Трябва да го открием. Може би има средство.

— Добре, ще го открием, но това, което ме безпокои, е какво ще стане с децата и Джордана.

— Тогава какво можем да направим? — запита Дик.

— Първо ще уредим този депозит да се внася всеки ден и пратките да продължат както те искат. Така ще спечелим време.

— Тези доставки могат да причинят смъртта на стотици хора в Съединените щати. Не бих искал това да тежи на съвестта ми.

— Нито пък аз. Трябва да намерим начин да спираме доставките от другата страна.

— Как планирате да стане?

— Имам един приятел в Ню Йорк — Пол Гитлин. Той е адвокат, човек с голяма морална сила и силно развито чувство за справедливост. Сигурен съм, че ще разбере в какво положение се намирам и ще се отнесе с уважение към доверието, което му оказваме. Той ще намери начин да спира доставките там и заедно с това да ни защити.

— А после?

— Ще използваме времето си, за да открием къде държат семейството ми и ще го измъкнем. — Стана от стола и тръгна към прозореца. — Уреди банковите депозити и поръчай разговор с Ню Йорк — каза, без да се обръща.

— Да, сър — отговори Дик, тръгвайки към кабинета си.

— Дик?

Дик се извърна.

Баидр го гледаше. По лицето му имаше бръчки, които Дик по-рано не беше забелязвал.

— Обади се на „Униджет“ и ми наеми самолет. Ще взема баща си от Бейрут и заедно ще отидем да се видим с принца. Вероятно има начин да ни помогне.

Старият принц прочете листа и свали очилата си с треперещи пръсти. Сбръчканото му като на сокол лице под гутрата съчувствено се вдигна към Баидр и баща му.

— Тази организация ми е известна — каза. — Това е отцепническа група, изгонена от Ал Фатах поради нихилистични цели.

— Чувал съм, ваше височество — обади се Баидр. — Смятах, че с вашето застъпничество бихме могли да съберем достатъчно подкрепления и да ги принудим да се покажат.

— И тогава как ще постъпиш? — запита принцът.

— Ще ги унищожа! — отговори яростно Баидр. — Те са крадци, изнудвани и убийци. Те унижават и позорят каузата, на която претендират, че служат.

— Всичко, което казваш, сине мой, е вярно. Но ние нищо не можем да сторим.

— Защо не? — запита Баидр. Правеше всичко възможно, за да сдържа гнева си. — Става дума за вашия наследник, за наследника на трона ви, чийто живот е в опасност.

Очите на стария човек бяха слаби и сълзяха, но мислите му бяха ясни и точни.

— Той още не е мой наследник. И няма да бъде, докато аз не го провъзглася.

— Така че вие не ни предлагате никаква помощ? — попита Баидр.

— Не мога официално — отговори принцът. — Както и никой друг държавен глава, при когото би могъл да отидеш. Тази организация, която се нарича Братство, получава достатъчна подкрепа от някои среди. Дори Ал Фатах смята да ги остави да правят каквото искат. — Вдигна листа и го подаде на Баидр.

Баидр го пое безмълвно.

— Неофициално можете да откриете къде тези демони държат семейството ти и можеш да поискаш от мен колкото хора и колкото пари са необходими, за да ги освободиш.

Баидр се изправи с натежала душа.

— Благодаря за благодеянието ви, ваше височество — каза чинно. Беше сигурен обаче, че няма смисъл. Без официална помощ никога нямаше да ги открият.

Докато му подаваше ръката си, старият принц въздъхна.

— Ако бях млад — каза, — щях заедно с теб да ги търся. Бог да ти помага, сине мой. Ще се моля на Аллах за спасението на твоите обични.

Когато излязоха от големия палат на ослепителното слънце, Дик ги очакваше в лимузината с климатична инсталация. Видя ги, че вървят към колата.

— Какво каза? — запита.

— Той нищо не може да направи — отговори бащата на Баидр.

Когато колата тръгна, Баидр се загледа през прозореца.

— Безнадеждно е — каза тихо. — Никой нищо не може да стори. Никой не иска да ми помогне.

Дик мълча дълго. Толкова години преживени рискове. Цялата работа, всички усилия, за да стигне той дотук, щяха да отидат на кино. Но има някои неща, които са по-важни от работата. Като живота на невинни деца. Спомни си за своите две и си представи как би се чувствал, ако те бяха в такова положение. Всъщност това реши въпроса.

Обърна се към Баидр така, че да го гледа.

— Знам за едни, които ще ви помогнат — продума.

— Кои?

Дик изговори тихо:

— Евреите.

Баидр се изсмя горчиво.

— Защо ще искат да ми помогнат? Аз съм по рождение техен враг.

Шамир се взря в сина си.

— Хората не се раждат врагове. Това е нещо, на което се научават по-късно.

— Каква е разликата? — отвърна саркастично Баидр. Обърна се към Дик. — Защо биха ми помогнали? — запита отново.

Дик го погледна право в очите.

— Защото аз ще ги накарам — каза тихо. Баидр замълча. После изпусна лека, уморена въздишка.

— За тях ли работиш?

Дик кимна.

— Да.

— Не си евреин — каза Баидр. — Тогава защо?

— Родителите ми се върнаха да живеят в Йордания — започна да разказва Дик. — Един ден мъж на име Али Ясфир ги посетил и поискал от тях да позволят неговата организация да използва селото като база. След няколко месеца, през които изнасилили три момичета и се погаврили с много други, селяните поискали да ги изгонят. Но федаините отговорили с убийства. Лично Али Ясфир водел хората си от къща на къща и систематически прочистил селото. Само едно малко момченце и две момичета успели да избягат. Те ни разказаха истината, докато федаините шумно прокламираха последното зверство на евреите. Двете момичета с очите си видели как Али Ясфир собственоръчно заклал майка ми и баща ми.

— И сега, след като си ме предал — каза Баидр с горчивина, — смяташ, че те ще ми помогнат?

Дик открито издържа погледа му.

— Не по тази причина. А тъй като и двамата вярваме, че арабите и евреите могат да живеят и работят в мир. Хора като Али Ясфир убиват тази възможност. Те са нашите врагове. И трябва да бъдат унищожени.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Баидр се втренчи в двамата мъже на вратата. Ако не друго, приличаха на араби повече отколкото той и баща му. Възрастният беше висок. Покривалото на главата почти скриваше лицето му с изключение на големия орлов нос, а прашната му джелаба се влачеше по земята. Младият мъж беше тъмнокос и мургав, с големи мустаци над устните. Носеше избеляла риза и панталон в цвят каки.

Баидр и баща му се изправиха, докато генерал Ежнев им ги представяше.

— Доктор Ал Фей, мистър Ал Фей — генерал Бен Езра.

Генералът се загледа в Шамир, а после се усмихна.

— Мина много време, приятелю.

Внезапно Шамир побледня. Почувства как вътрешно се разтреперва. С ъгълчето на окото си стрелна Баидр с надеждата, че той няма да забележи нервността му. Баидр се взираше в генерала.

— А това е твоят син — каза генералът. — Аллах беше добър към теб. Хубав мъж.

Шамир се успокои.

— Радвам се да те видя, генерале.

Баидр погледна баща си.

— Познавате ли се?

Баща му кимна.

— Веднъж в пустинята пътищата ни се пресякоха. Преди много години.

Генерал Ежнев заговори бързо.

— Ще повторя официалното положение, господа, за да се разбере ясно. В момента съществува много деликатно прекратяване на огъня и по тази причина не смеем да извиним каквото и да е официално действие, което би включвало навлизане във вражеската територия. Подобна постъпка би разрушила искрено полаганите усилия да се поддържа мира, за който Израел така дълбоко мечтае.

Спря да си поеме дъх.

— Но нищо не бихме могли да сторим срещу индивидуални действия на някои лица, докато не сме известени за тях. Достатъчно ясен ли съм?

Другите кимнаха.

— Добре — каза. — Генерал Бен Езра, разбира се, е частно лице. Той се пенсионира от израелската армия преди много години. Както и този млад човек с него. Бивш първи сержант в сирийската армия, той беше взет като затворник на Голанските възвишения и беше освободен под гаранция по молба на генерала. Отговаря на името Хамид. Сириецът се поклони с уважение.

— Имам чест.

— Честта е наша — отговориха Баидр и баща му.

— А сега, господа, аз трябва ви напусна — каза генерал Ежнев. — За съжаление имам задължения на друго място.

Когато вратата се затвори след него, те насядаха около малката кръгла масичка. Изпод джелабата си Бен Езра измъкна няколко свитъка с карти. Разтвори ги върху масата.

— Преди една седмица, след пристигането ви в Тел Авив, ми съобщиха за вашия проблем. На своя глава се заех да изследвам възможностите за спасителен план. Знаех обаче, че първо трябва да открием местоположението на лагера, в който държат затворниците. За да се извърши това, поисках Хамид да бъде освободен под моя гаранция. Преди много години, когато и двамата бяхме млади, дядото на Хамид и аз служихме заедно в Британската армия и според семейната традиция Хамид беше възпитан като професионален войник. Известно ми беше, че преди войната Хамид последно е служил като инструктор в един лагер, където Братството тренираше женските части, подобни на тези от Ал Фатах. Той беше разрушен.

Погледна Баидр, а после продължи със същия равен тон.

— Дъщеря ви Лайла прекара три месеца в този лагер. Хамид ми докладва, че е била добър войник, много по-сериозна в старанието си и много по-идеалистична в разбиранията си от останалите. След разрушението на лагера Хамид я придружил до Бейрут, където останал, докато решил да се върне в Сирия и да постъпи на военна служба, понеже не съществували повече възможности за наемници при федаините.

Баидр погледна Хамид.

— В такъв случай вие познавате дъщеря ми?

— Да, сър.

— Тя говореше ли за мен?

— Не, сър.

— А за какво говореше?

— Най-вече за освобождаването на Палестина — отвърна Хамид. — Според нея не само евреите задържат освобождението, но също така и богатите араби от върхушката, които искат да разпрострат властта си над земята и народа.

— Смятате ли, че ме е причислявала към тази категория?

Хамид се поколеба, а после кимна.

— Да, сър, мисля, че да.

Баидр се обърна към Бен Езра.

— Извинявайте, генерале, но аз все още се опитвам да разбера какво се е случило.

Генералът кимна. Сведе поглед към картата и посочи едно място.

— Смятаме, че открихме единия лагер, където биха могли да бъдат. Казвате, че самолетът ви е Боинг 707?

— Да.

— В такъв случай съм сигурен, че сме го намерили — каза с победоносна нотка в гласа си. — Има един стар лагер, строен от сирийците и изоставен преди десетина години. Разположен е право на север от границата с Йордания, на запад от вашата държава. Когато са го строили, са планирали да го използват като база за гигантски бомбардировачи, но след като не успяха да купят самолетите, целият план пропадна. Но пистата все още си стои и в околността се носеха слухове, че лагерът е завзет от Братството. Съществува обаче една голяма трудност: пистата е в планините на едно плато, разположено на седемстотин метра височина, а самият лагер се намира на сто и петдесет метра по-високо. Има само два начина да се проникне дотам. Единият е по въздух, но шумът от самолетите ще бъде за тях по-ясен от предупреждение и те ще екзекутират заложниците, преди да успеем да стигнем до тях. Другият начин е пеш. За да не ни заловят, ще трябва да се установим поне на петдесет мили от лагера, денем да се крием, а нощем да се придвижваме по много тежък терен. Трябва да прекараме две нощи в усилено ходене и да атакуваме през третата. Според размера на лагера изчислявам, че там вероятно има стотина души. Дори да успеем да освободим пленниците, все пак ще остане проблемът да ги отведем в безопасност, преди да тръгнат да ни преследват.

Вдигна поглед към останалите.

— Казах каквото имах. Някакви въпроси?

— Откъде знаем, че отиваме където трябва? Или пък, че ще бъдат там, когато се доберем?

Генералът заговори решително.

— Не знаем. Но поемаме риска. Точно сега това е единствената възможност, която имаме. Освен ако ви е известно някое друго място, където може да се приземи Боинг 707.

— Не знам за друго място.

— Тогава вие трябва да решите да тръгваме или не.

Баидр погледна баща си за миг, а после отново генерала.

— Казвам да тръгваме.

Генералът се усмихна.

— Добре речено. Тъй като това е неофициална акция, ще се наложи да съберем доброволци. Между петнайсет и двайсет души. По-голямата бройка ще ни направи твърде трудноподвижни и видими. Трябва да се плащат добри пари за подобна опасна операция.

— Ще платя колкото поискат.

— Добре. Познавам десет мъже, за които съм сигурен.

— Бих искал да се включа — обади се Хамид. — Веднъж вече съм бил в този лагер. Познавам разположението му.

— Прието — каза генералът мрачно. — Въпреки че си бил изтеглен оттам.

— Моят принц обеща да ми даде колкото души ми потрябват — обяви Баидр.

— Добри ли са?

— В личната му охрана има само войници-планинари от Йемен.

— Те ще свършат работа — съгласи се генералът. — Йеменските планинари минават за най-добрите бойци в целия ислямски свят. — Ще ни е нужна екипировка — оръжия, гранати, преносими ракетохвъргачки, храна, вода и други припаси, както и самолети, за да ни прекарат до началния пункт. Ще бъде скъпо.

— Ще имате всичко.

— И още нещо. Ще имаме нужда от хеликоптер, за да ни вземе оттам. Ще планираме пристигането му на пистата според атаката.

— Готово — заяви Баидр. Генералът кимна.

— Колко време ще е нужно за подготовка? — запита Баидр.

— Три дни, ако дотогава успеете да доведете хората си.

— Ще бъдат тук — отговори Баидр. Обърна се към баща си. — Ще бъдеш ли така добър да се видиш с принца и да поискаш помощта, която ни обеща? Бих искал да остана тук с генерала и да подготвим всичко.

Шамир кимна.

— Ще го направя.

— Благодаря ти, татко.

Шамир му хвърли поглед.

— Те са мои внуци. — Обърна се към Бен Езра. — Сърдечна благодарност, приятелю — каза. — Изглежда, Аллах отново те прати при мен в момент на нужда.

— Не ми благодари, приятелю — заяви Бен Езра на арабски. — Струва ми се, че и двамата сме благословени.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

— Мамо, татко кога ще дойде да ни вземе?

Джордана се взря в личицето на Шамир, което се подаваше от края на одеялото, вдигнато до брадичката му. Надзърна и към Мохамед на другото легло. Той вече спеше, очите му бяха плътно затворени, а лицето му бе притиснато към твърдата възглавница. Тя отново се обърна към Шамир.

— Скоро, миличкото ми, скоро.

— Иска ми се да дойде утре — каза Шамир. — Тук не ми харесва. И хората не са добри.

— Татко ще дойде скоро. Затвори очи и заспивай.

— Лека нощ, мамо.

Тя се наведе и го целуна по челото.

— Лека нощ, миличко. — Изправи се и се върна обратно в другата стая, с която разполагаха. Слаба лампа блещукаше в центъра на малката маса, където се хранеха. Останалите три жени седяха около масата и се взираха в лампата. Нямаше какво да правят, нито какво да четат. Дори разговорът не вървеше. След две седмици престой вече нямаше за какво да си говорят, а поначало и нищо не ги свързваше.

— Децата заспаха — каза тя само за да чуе гласа си.

— Благословени да са малките — обади се гувернантката Ан. Останалите дори не повдигнаха глави.

— Боже мой! — възкликна Джордана. — На какво приличаме! Толкова одърпани жени като нас няма.

Този път те вдигнаха погледи.

— Трябва да решим — заяви тя енергично. — Утре бихме могли да направим нещо за себе си. Сигурно в тоя проклет лагер има някъде игла и конец.

— Дори и да има — отговори стюардесата Маргарет, — вероятно няма да ни дадат. Всички дрехи, от които се нуждаем, са на самолета, но няма да изпратят някой да ни ги донесе.

— Трябва да настояваме.

— Няма да помогне — каза Маргарет. Погледна Джордана. — Не мога да разбера защо мистър Ал Фей не изплати откупа и не ни измъкне оттук.

Джордана се обърна към нея.

— Откъде знаеш, че не го е направил? И че ни държат повече, отколкото се налага?

— Просто не мога да си обясня — продължи Маргарет. Покри лице с ръце и се разплака. — Тук е толкова ужасно. Не ни пускат навън освен до тоалетната и тогава пазачът стои пред отворената врата и наблюдава. Не ни дават да говорим с мъжете. Дори не знаем как са те. Може и да са ги убили вече.

— Живи са — каза Джордана. — Онзи ден видях как един човек им носеше храна.

В този момент стюардесата престана да плаче.

— Съжалявам, мисис Ал Фей. Не исках да си го изкарвам на вас. Сигурно просто много ми се е насъбрало, това е всичко.

Джордана кимна съчувствено.

— Смятам, че на всички много ни дойде. Истински ад е да не си в течение какво става. Те го знаят и по тази причина ни държат изолирани.

Отиде до закования с дъски прозорец и надникна през един тесен процеп. Не виждаше нищо освен тъмнината на нощта. Върна се до масата, седна на празния стол и също се взря в мъждукащата лампа.

Загуби представа за времето. След половин, един или два часа — не знаеше колко — вратата на стаята внезапно се отвори. Тя и останалите се втренчиха изненадано в двамата войници, застанали на прага. Единият войниците я посочи.

— Ти — каза той грубо на арабски — ела с нас.

— Аз ли? — запита тя изумена. Това се случваше за пръв път. Дори всекидневните записи се правеха в стаята. Даваха й малка изрезка от „Хералд Трибюн“, на която бяха отпечатани датата и заглавието и нищо повече. Тя ги прочиташе в микрофона и след това добавяше по няколко думи за себе си и за децата. После отнасяха магнетофона и микрофона. Само предполагаше, че тези ленти служеха да уверят Баидр, че са живи и че са добре.

— Да, ти! — повтори той.

Останалите я изгледаха с очи, изпълнени със страх.

— Не се безпокойте — каза тя бързо. — Може би информацията, която чакаме, е дошла. Скоро ще се върна и ще ви разкажа всичко.

Надигна се от стола и пое към вратата. Войниците застанаха от двете й страни и мълчаливо тръгнаха с нея към стаята на командирите. Отвориха й вратата, после я затвориха след нея, а те останаха отвън.

Стоеше и мигаше от неочакваната яркост на светлината. Тук нямаше малки газени лампи. Някъде зад сградата се чуваше, че работи генератор. Електричество. От някакво радио се разнасяше арабска музика.

Лайла и Рамадан седяха край маса с още един мъж, когото тя не разпозна, докато той не се изправи и обърна, за да я поздрави.

— Мадам Ал Фей — изрече и се поклони. Тя се вторачи в него.

— Мистър Ясфир!

Той се усмихна.

— Виждам, че си спомняте името ми. Чувствам се поласкан.

Тя не отговори.

— Вярвам, че сте настанени удобно — каза той с равен глас.

— Съжалявам, че не не сме в състояние да отвърнем с равна щедрост на вашето гостоприемство, но правим каквото можем.

— Мистър Ясфир — заяви тя студено, — защо просто не оставите тези глупости и не минете направо към целта!

Погледът на Ясфир стана суров.

— Почти бях забравил, че сте американка. — Пресегна се назад и взе от бюрото един лист. — Ще прочетете това изявление пред микрофона.

— А ако откажа?

— Ще бъде много жалко. Вижте, съобщението, което трябва да прочетете пред микрофона, е последният ни опит да спасим живота ви и този на вашите деца.

Тя отмести поглед към Лайла. Пред нея имаше до половина пълна бутилка кока кола. Обърна се отново към Ясфир.

— Ще го направя.

— Ето тук. — Той й посочи далечния ъгъл на стаята, където беше подготвен магнетофонът върху масичка между два стола. Взе микрофона и й го подаде.

— Говорете бавно и ясно — каза. — Важно е всяка дума върху лентата да се разбира. — Натисна „старт“. — Хайде.

Тя погледна листа и започна да чете на глас.

— Баидр, чета ти това известие, тъй като то е последно предупреждение и те искат аз и ти да сме наясно но въпроса. Току-що се разбра, че всички доставки, направени според споразумението с теб, са били конфискувани в Съединените щати. Смята се, че ти си отговорен за загубите и в резултат на това ти е наложена глоба — допълнителна сума от десет милиона, която да се изплати по сметката не по-късно от понеделника, след като получиш тази лента. Ако не го направиш, както и ако продължават да се конфискуват доставките, това ще представлява нарушение на споразумението и ще се наложи да се премине към незабавно привеждане в изпълнение на най-строгото наказание. Само ти можеш да предотвратиш екзекуцията на семейството си. — Тя спря и с ужас загледа Ясфир.

Той й направи знак да продължава да чете.

— Вече се знае, че си молил за помощ принца, както и други арабски владетели. Вярваме, досега си се уверил, че арабският свят е с нас. Съветваме те да престанеш да си губиш времето в търсене на помощ, която няма да получиш.

Ясфир грабна микрофона от ръката й и заговори.

— Това е последното ни съобщение. Други предупреждения няма да има. Само действие. — Натисна „стоп“.

— Не може да е вярно — каза тя. Той й се усмихна.

— Разбира се, че не — отговори той. — Но вашият съпруг е много труден човек, както сигурно знаете. Нужно е да бъде убеден в сериозността на нашата заплаха. — Изправи се на крака. — Вероятно сте изморена — каза. — Мога ли да ви предложа някакво питие?

Тя не му отговори и седна. Идваше й твърде много и преставаше да схваща. Беше нещо повече от отвличане, намесваха се и политически отсенки, за които не беше мислила по-рано. Струваше й се, че няма начин Баидр да може да изпълни всички изисквания, които му се поставяха.

Щеше да умре. Сега го разбираше. Необяснимо защо това беше без значение за нея. Дори и да живее, вече нямаше за какво. Самата тя бе разрушила всички възможности да притежава любовта на Баидр.

Студени тръпки я побиха. Децата. Не бяха сторили нищо, за да понесат това на собствения си гръб. Те не биваше да плащат за греховете на родителите си.

Изправи се.

— Мисля, че сега мога да пийна нещо — каза. — Случайно да имате някакво вино?

— Да. — Той се обърна. — Лайла, донеси бутилката с вино.

Лайла се загледа в него, а после бавно стана.

Неохотно отиде до съседната стая и се върна с виното. Постави го върху масата и тръгна към стола си.

— Две чаши, Лайла — каза той.

Тя отиде до бюфета и се върна с две прости чаши. Остави ги до виното и седна.

— Нямаме тирбушон — обясни.

— Няма значение — рече Ясфир. Взе бутилката и отиде до мивката в ъгъла на стаята. Рязко чукна гърлото с тапата о порцелана. Гърлото се отчупи. Направи го толкова опитно, че се разляха само няколко капки от виното. Върна се усмихнат и напълни двете чаши. Взе ги, обърна се към Джордана и й подаде едната.

Тя се загледа, очарована от червения цвят на виното в чашата. Не помръдна. Цветът й напомни за кръв. За нейната. За тази на децата й.

— Вземи — рече той грубо.

Гласът й превъзмогна вцепенението, което я беше обзело.

— Не — извика изведнъж и блъсна чашата в ръката му.

Чашата отхвръкна към гърдите му и изцапа костюма и ризата му с червеното вино. Той огледа себе си, после нея и очите му се изпълниха със силен гняв.

— Кучка! — кресна и я удари през лицето.

Тя падна на пода. Странно, че не усещаше болка, а само тъпа вдървеност. Стаята се завъртя пред очите й. Видя как лицето му се навежда над нея и ръката му посяга. Затвори очи и като че болката експлодира в лицето й — първо от едната страна, после от другата. В далечината се чуваше смехът на Лайла.

Експлозиите спряха и тя усети, че нечии ръце раздират дрехите й. Чу разкъсването на плата, докато някой дърпаше предната част на роклята й. Отвори очи. Изведнъж стаята се изпълни с войници.

Ясфир стоеше над нея с лице, зачервено от напрежение, до него беше Лайла, някаква необяснима радост блестеше в очите й. Бавно обърна глава. Двамата войници, които я бяха довели, наблюдаваха, до тях стояха двамата стражи, които пазеха вратата на стаята им, а зад тях още войници, които не беше виждала. Всички лица й изглеждаха едни и същи, всички имаха яростно похотлив вид. Само Рамадан не бе помръднал. Той седеше на стола си, а върху лицето му беше изписано отвращение.

Изведнъж тя установи, че е гола. Плъзна ръце, опитвайки да се прикрие от нахалните им погледи. Лайла се изсмя отново.

— Уличницата крие това, което едно време толкова гордо показваше. — Коленичи и грабна китките на Джордана, раздалечи ги от тялото й и ги стисна. Изгледа войниците. — Кой ще бъде първият, който ще се възползва от курвата на баща ми?

— Съпругата на баща ти! — извика Джордана, борейки се да се измъкне от хватката на Лайла. — Оженихме се по законите на Корана пред очите на Аллах!

Внезапно в стаята настана тишина, някаква промяна настъпи у войниците. С неудобство те се спогледаха, а после бавно се изтеглиха към вратата.

— Страхливци! — кресна им Лайла. — Страхувате се да проявите мъжествеността си с тази курва ли?

Войниците не се обърнаха назад. Един по един излязоха от стаята. Остана само Ясфир, вторачен в тях. После той също се обърна, върна се до масата и седна. С треперещи пръсти вдигна чашата с вино до устните си и я пресуши на един дъх.

Лайла отпусна рязко китките на Джордана и се изправи на крака. Стрелна с очи двамата мъже край масата, а после се отдалечи в ъгъла на стаята. Отпусна се в стола до магнетофона тихичко, без повече да ги поглежда.

Най-после Рамадан се раздвижи. Коленичи до Джордана, пъхна една ръка под раменете й и я подпря. Внимателно я изправи на крака.

Тя напразно се опитваше да се прикрие с парцалите от разкъсаната рокля. Той я поведе към вратата, взе един войнишки шинел, който висеше на стената, и я наметна с него. Отвори вратата и извика на войниците отвън.

— Придружете мадам Ал Фей обратно до стаята.

— Благодаря ви — прошепна тя. Той не отвърна.

— Няма ли надежда за нас? — запита тя. Въпреки че и този път той не отговори, някаква лека промяна в израза на очите му й даде чакания отговор.

Погледна го в лицето.

— Не ме е грижа какво ще стане с мен. Децата ми. Моля ви, не ги оставяйте да умрат.

— Аз съм само един войник, който трябва да се подчинява на заповедите — каза той не без съчувствие. — Но ще направя каквото мога.

Тя впери очи в неговите, кимна и се обърна. Усещаше слабост и леко се препъваше. Единият от войниците подхвана лакътя й, за да я подкрепя. Колкото и да бе странно, докато приближаваха стаята, чувстваше, че силата й се възвръща.

Имаше някаква надежда. Може би неголяма. Но все пак я имаше.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Хамид сведе надолу нощния бинокъл. От мястото си сред дърветата около лагера успя да определи кое е бунгалото на жените. Мъжете вероятно бяха в съседното. Внимателно, безшумно, той се спусна по ствола на дървото.

Бен Езра го погледна.

— Е?

— Открих къде са затворниците. В центъра на лагера. Трябва да минем през всички други бунгала, за да стигнем до тях. В първото са мъжете, във второто — жените. Всяка къщичка се охранява от двама войници отпред и двама — отзад. Командирското помещение е в голямата постройка точно срещу входа. В момента пред него са паркирани три джипа.

— С колко души смяташ, че разполагат?

Хамид изчисляваше бързо. Дванайсет оръдия, монтирани върху стените, винаги по двама души дежурни на оръдие. Ако дежурят по дванайсет часа, тогава само за оръдията са нужни четирийсет и осем души. Осем стражи за помещенията на затворниците. Плюс другите, които видя.

— Деветдесет, стотина може би.

Бен Езра кимна замислен. За нападение можеше да използва най-много осемнайсет мъже. Трябваше да остави двама души да охраняват пистата, която бяха превзели преди по-малко от час. Там имаше седем войници от Братството. Вече всички бяха мъртви. Йеменците поискаха разрешението му да завладеят пистата и той им го даде. Твърде късно си спомни, че йеменците може би не вземат затворници.

Искаше Баидр и Каридж да останат на пистата, но Баидр настоя да дойде с него, затова се наложи там да стоят двама от доброволците, от които нямаше желание да се лиши. Погледна часовника си. Десет часът. В четири сутринта големият хеликоптер, осигурен от Баидр щеше да ги чака на пистата. В него щеше да бъде доктор Ал Фей с пълен лекарски екип. Всичко трябваше да протече с точност до секунда, за да могат да се доберат до пистата преди преследвачите.

Атаката беше предвидена за два часа, а към пистата бе нужно да тръгнат не по-късно от три. За един час трудно щяха да стигнат пеша, особено при положение, че не знаеха какво е състоянието на осемте пленници. Надяваше се, че ще бъдат достатъчно здрави да се справят без помощ. Ако се наложеше някой от тях да бъде носен, не разполагаха с хора за това.

Отново погледна часовника си. Четири часа до сигнала. Взря се в Хамид.

— Мислиш ли, че можеш да се вмъкнеш вътре и да разположиш пластичните бомби?

— Ще се опитам.

— Първите удари искам да попаднат върху тези четири големи прожектора. После върху джиповете.

Хавид кимна.

— Искам всички часовникови механизми да са нагласени на два нула нула.

— Ще бъде направено — отговори Хамид.

— Имаш ли нужда от помощници?

— Бих могъл да взема един човек — отвърна учтиво Хамид.

Бен Езра се обърна и погледна войниците. Бяха професионалисти, добре обучени. От тях наистина не можеше да се лиши, имаше работа за всекиго. Очите му се спряха на Джабир. Той не беше млад, но излъчваше ненатрапваща се компетентност. Привлече вниманието му и го посочи.

— Хамид има нужда от един мъж да му помогне за пластичните бомби — каза Бен Езра. — Желаеш ли да отидеш?

Джабир хвърли поглед към Баидр.

— За мен ще бъде чест, ако охранявате господаря ми в мое отсъствие.

Бен Езра кимна.

— Ще го охранявам все едно, че е мой. — По-късно щеше да се сети за тази своя мисъл. Той действително беше негов.

Извика евреина-ефрейтор, който отговаряше за групата.

— Разположи ракетохвъргачките и ги насочи към стената под картечниците. Следващата цел за поразяване е сградата на командването.

Евреинът отдаде чест и се оттегли. Направи знак на капитана от Йемен.

— Избрах твоите войници да поведат нападението. Още при първите взривове на пластичните бомби ще изловите колкото се може повече от картечарите. След това, без да чакаш резултата, ще ме последваш през портала и ще разгърнеш хората си около помещенията на войниците, докато ние търсим заложниците.

Капитанът козирува.

— Благодарим за честта, с която ни удостоявате. Ще преследваме задачата си до смърт.

Бен Езра отговори на поздрава.

— Благодаря, капитане.

Извърна се и отново огледа стените на лагера. На бледата лунна светлина те се открояваха призрачно бели. Отново се обърна. Мъжете вече се пръскаха, заемаха позиции, готвеха се за атаката. Тръгна бавно към Баидр и Каридж и приседна до тях.

— Как върви? — запита Баидр.

Бен Езра изгледа сина си. Колко странно, помисли си. Бихме могли да бъдем толкова значими един за друг. И все пак пътищата Господни водят извън границите на разбираемото. След толкова много години да се съберат заедно в един чужд свят, да преодоляват границите на омразата, всеки за себе си да отговаря на общите нужди.

Старецът потъна в мисли.

— Как върви? — повтори въпроса си Баидр. Погледът на Бен Езра се проясни. Бавно кимна.

— Върви — отговори. — От този момент нататък сме в ръцете Господни.

— Кога ще нападнем?

— В два нула нула. — Гласът му прозвуча строго. — Не желая да ни пречиш по никакъв начин. Не си военен и не бих искал да те убият. Ще чакаш тук, докато изпратя да те доведат.

— Семейството ми е там — каза Баидр.

— С нищо няма да им помогнеш, ако си мъртъв.

Баидр се облегна на дървото. Генералът беше забележителен старец. През двете нощи на дълго и мъчително ходене по най-тежкия терен, който беше виждал, генералът се движеше пъргаво и бързо като всички останали. Нито веднъж Баидр не го видя уморен. Как го наричаха евреите? Пустинния лъв? Прозвището напълно отговаряше на истината.

Бен Езра се обърна към израелския ефрейтор.

— Остават петнайсет минути до началото. Предай.

Войникът незабавно изпълни заповедта. Генералът изглеждаше угрижен.

— Хамид и Джабир още не са се върнали.

Баидр се изправи. Погледна към лагера. Всичко беше тихо.

От една страна се чу шумолене сред дърветата.

След малко се показаха Хамид и Джабир.

— Защо се забавихте толкова? — запита сърдито генералът.

— Трябваше да се справим със стражите — обясни Хамид. — Плъпнали са там като мухи. Смятам, че съм сбъркал в оценката си. Вероятно има сто и петдесет души.

— Това не променя нищо — заяви Бен Езра. — Дръжте се близо до мен, когато навлизаме. Щом изгърмят ракетите, евреите ще дойдат да ни помогнат с пленниците.

— Да, сър. — Хамид се огледа. Баидр беше далеч и нямаше да чуе. — Зърнах дъщеря му. Беше в зданието на командването. С нея имаше още двама мъже. Единият беше Али Ясфир. Другия не го познавам.

Бен Езра направи физиономия. Независимо дали я харесваше или не, тя му беше внучка.

— Предай да не стрелят по момичето, ако е възможно — каза.

— Да, сър. — Хамид се затича и изчезна сред дърветата.

Оставаха десет минути. Бен Езра пъхна ръце под джелабата и откачи колана си. Сръчно го затегна върху дрехата.

На кръста си напипа ятагана и го извади от ножницата. Изящно изкованата стомана блесна на лунната светлина. Бен Езра отново се почувства млад. Оръжието, без което никога не беше влизал в бой, висеше на хълбока му. Всичко беше наред.

Лайла взе нова бутилка кока кола и я отнесе на масата.

— Кога се връщаш? — запита тя Али Ясфир.

— Сутринта.

— Иска ми се да дойда с теб. Тук полудявам. Няма какво да правя.

— Едно момиче на сто и четирийсет мъже и му е скучна?

— Много добре разбирам какво искаш да ми кажеш — Тросна му се Лайла.

— Скоро всичко ще свърши. Тогава отново ще се върнеш в Бейрут.

— А какво ще стане с тях, когато свърши? — Той вдигна рамене. — Налага ли се? Дори и ако баща ми се съгласи с всичко, което искаме?

— Прекалено много са. Винаги могат да ни идентифицират.

— А децата, и те ли трябва да умрат?

— На теб какво ти е станало? Смятах, че ги мразиш. Заради тях губиш цялото си наследство.

— Децата не мразя. Джордана и баща ми да. Но не и децата.

— Децата също могат да ни познаят.

Тя поседя мълчалива за малко, после се изправи.

— Ще изляза, за да глътна малко въздух — каза.

След като вратата се затвори след нея, Ясфир се обърна към Рамадан.

— Ако не се върна навреме, известно ти е какви са заповедите.

— Да — отговори Рамадан.

— Тя първа трябва да си отиде — нареди Ясфир. — Тя, повече от всички останали, ще ни отведе до бесилото. Прекалено много знае за нас.

Нощният въздух беше свеж и разхлади лицето й. Лайла тръгна бавно към стаята си. Толкова неща се случиха, които не беше очаквала. Нямаше романтика, нито пък каквито и да е силни усещания, каквито си беше представяла. Всичко беше толкова досадно. Скука и празни дни и нощи.

Нямаше чувството, че допринася за освободителната кауза. Отдавна се беше отказала да свързва това, което ставаше тук, с борбата за освобождение на палестинците. Всички войници бяха наемници. И то много добре платени. Като че ли никой от тях не го беше еня за каузата. Интересуваха се само от заплатата си. Съвсем не бе онова, за което говореха момичетата и момчетата в училище. Тук думата свобода означавате друго нещо.

Спомни си, че веднъж Хамид се беше опитал да й го обясни. Но тогава тя отказваше да разбере. Струваше й се много отдавна, а бяха изминали само шест месеца. Защо тогава се чувстваше толкова млада, а сега — като стара?

Спря при входа на бунгалото си и огледа лагера. Беше тихо. Нещо я безпокоеше, но не можеше да си даде сметка точно какво. Очите й доловиха някакво движение върху стената. Единият от картечарите се протягаше. На бледата лунна светлина видя как ръцете му се изпънаха към небето. А после изведнъж се хвърли с главата надолу към лагера. След малко гръмна пушка. Застинала от изненада, тя наблюдаваше как небето сякаш се разтваря и огньовете на ада се изливат върху тях.

Тази мисъл й мина след като се затича. Разбираше какво я бе обезпокоило. Тишината. Беше твърде тихо.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

Децата се разбудиха и се развикаха от ужас. Малката къщичка се тресеше от експлозиите, които сякаш се разразяваха навсякъде около тях. Джордана скочи от походното легло, притича до тях и ги притисна към себе си.

Чу, че една от жените в съседната стая крещи, но не успя да разбере коя. През пролуките между дъските, с които бяха обковани прозорците, проблясваха червени и оранжеви светлини.

Още една експлозия разтърси нощта и като че цялата къщичка потрепера конвулсивно. Много странно, че не я беше страх. За първи път, откакто бяха отвлечени, се чувстваше сигурна.

— Какво става, мамо? — запита разплаканият Мохамед.

— Татко е дошъл да ни вземе, миличко. Не се плаши.

— Къде е той? — обади се Шамир. — Искам да го видя.

— Ще го видиш — успокои го тя. — Само след няколко минути.

Ан, гувернантката, се появи на прага.

— Добре ли сте, мадам? — извика оттам.

— Добре сме! — изкрещя Джордана в отговор, заглушавайки шума. — А вие?

— Една треска се заби в ръката на Магда, но иначе сме наред. — Спря, докато още една силна експлозия разтърсваше бараката. — Имате ли нужда да ви помогна за децата?

— Не, добре сме — каза Джордана. Спомни си нещо от един военен филм, който някога беше гледала. — Кажи на жените да залегнат на пода с ръце върху главите си. Така ще са в по-голяма безопасност.

— Да, мадам — отговори Ан с обичайната си шотландска невъзмутимост и изчезна от прага.

— На пода, момчета — изкомандва Джордана, повличайки ги със себе си. Изпружиха се от двете й страни, а тя простря ръцете си върху им и ги притисна към себе си.

Тътенът от експлозиите намаляваше. Сега все по-често чуваше изстрели, примесени с олелията, която вдигаха тичащи и крещящи хора. Стисна децата здраво и зачака.

Лайла бягаше из лагера, който се изпълни с мъже, объркано търчащи напред-назад. Атаката като че ли идваше от всички страни.

Само един човек сякаш имаше определена цел. Видя как Рамадан с пунша в ръце тича към бараката на жените.

Изведнъж си спомни за автоматичния пистолет, който носеше на колана си, и го извади. Тежестта на студената стомана в ръката й я успокои. Вече не се чувстваше така самотна и беззащитна.

— Рамадан! — извика тя след него.

Той не я чу, продължи на бегом и изчезна зад ъгъла на бараката. Без да знае защо, Лайла се стрелна след него.

Вратата беше отворена и тя влезе. Втурна се вътре и замръзна от ужас. Скупчени пред стената на задната стая, жените бяха заобиколили Джордана и момчетата. Рамадан, застанал на тесния праг между стаите, тъкмо вдигаше автомата си за стрелба.

— Лайла! — изпищя Джордана. — Те са твои братя!

Рамадан се завъртя, а оръжието се насочи към Лайла. Едва когато Лайла забеляза пълното безразличие върху лицето на Рамадан, проумя истината. За Ал-Иквах тя не означаваше нищо повече от братята си. Тя отричаше кръвната връзка, но Ал-Иквах — не. За тях Лайла представляваше само инструмент, който можеше да бъде отстранен, когато престанеха да се нуждаят от нея.

Държеше тежкото автоматично оръжие пред себе си с две ръце. По рефлекс пръстите й се свиха около спусъка. Едва когато пълнителят се изпразни и Рамадан тежко рухна на земята, тя проумя, че е натиснала спусъка.

Разглеждайки тялото, забеляза, че Джордана бързо обърна лицата на децата, за да не гледат кръвта, която бликаше от тялото на Рамадан.

Изведнъж усети как чифт силни ръце я хванаха изотзад, притискайки китките към тялото й. Започна настървено да се бори, за да се освободи.

— Лайла, престани! — отсече познат глас в ухото й.

Извърна глава, за да види кой е.

— Хамид! — възкликна изненадана. — Откъде се взе?

— За това по-късно. — Издърпа я заднишком от вратата. Отпусна хватката, но все още я държеше с една ръка и я повлече към една дупка, отворена в стената около лагера.

Когато стигнаха края на гората, бутна я да падне на земята. Тя вдигна очи и го погледна.

— Какво правиш тук?

Той отново натисна главата й надолу.

— Не си ли спомняш първото, на което те научих? — запита той рязко. — Сниши главата си.

— Ти не ми отговори на въпроса — възрази тя тихо.

— Дойдох да те взема.

— Защо, Хамид, защо?

— Защото не исках да те убият, ето защо — каза той дрезгаво. — Винаги си била лош войник.

— Хамид, ти ме обичаш — изрече тя и нотка на учудване се прокрадна в гласа й.

Той не отвърна.

— Защо никога не си ми го казвал?

Той се обърна и я изгледа.

— Какво право имам да обичам момиче като теб?

Бен Езра се разхождаше, даваше нареждания на войниците си, а ятаганът проблясваше над главата му.

Озърна се гневно наоколо. Съпротивата като че ли отслабваше. Огледа се за Хамид, но не го забеляза никъде. Изруга го на глас. Не понасяше войници, които толкова се задълбочаваха в битката, че забравяха заповедите. Беше му наредил да стои близо до него.

Даде знак на ефрейтора-евреин.

— Събери хората си! — След малко стрелна с очи Джабир. — Доведи господаря си! — изкрещя му. — Ще изведем заложниците!

От другата страна на лагера някой откри огън. Забеляза, че натам се затичаха няколко йеменци. Кимна мрачно на себе си. Беше направил правилния избор. Те бяха великолепни бойци.

Баидр пръв влезе в колибата. Щом видя синовете си, сърцето му подскочи. Отпусна се на коляно, за да ги вземе в прегръдките си, когато те се завтекоха към него с викове: „Татко! Татко!“.

Целуна единия, после другия и усети върху устните си солта на собствените си сълзи.

— Тате, ние не се изплашихме, честна дума — каза Мохамед. — Знаехме, че ще дойдеш.

— Да — обади се Шамир с тънкото си гласче. — Мама ни го повтаряше всеки ден.

Той вдигна поглед към нея. Очите му се замъглиха от сълзи. Изправи се на крака полека.

Джордана не помръдна, втренчена в него.

Безмълвно той й подаде ръка.

Бавно, почти неуверено тя я пое.

Той впери очи в нейните. Гласът му беше дрезгав.

— За малко да не успеем.

Тя се усмихна плахо.

— Никога и за миг не съм се съмнявала.

— Можеш ли да ми простиш? — запита той.

— Лесно е. Аз те обичам — каза тя. — А ти ще ми простиш ли?

Той се усмихна. Изведнъж той отново се бе преобразил в онзи, отдавнашния Баидр, в когото се бе влюбила.

— Лесно е — отговори той. — И аз те обичам.

— Изтегляй се! — провикна се евреинът-ефрейтор от вратата зад тях. — Нямаме на разположение цяла нощ!

Бен Езра беше застанал близо до входа на лагера.

— Има ли още някой? — запита генералът.

— Тук сме всички — отговори ефрейторът. Обърна се към капитана на йеменците.

— Поставени ли са ариергарди?

— Да, сър — отговори капитанът. — Четири души с автомати ще пазят известно време. Ние няма да ги чакаме. Ще отстъпят по същия път и след няколко дни ще ги вземем оттам, където кацнахме. — Бен Езра кимна. Това е то добър войник.

— Колко пострадали имаме?

— Един мъртъв, няколко повърхностни рани, това е всичко.

Бен Езра се обърна към евреина.

— Двама мъртви.

— Имаме късмет — каза сериозно генералът. — Спипахме ги по бели гащи! — Погледна към пътя. Отвлечените надаваха радостни възгласи. Летците бяха в добра форма, също и жените. Образуваха малка групичка и се опитваха да говорят едновременно. — По-добре ги накарайте да тръгват — каза Бен Езра. — На нашите приятели няма да им е нужно много време, за да установят колко сме малобройни и тогава ще ни подгонят по петите.

Евреинът тръгна. Бен Езра го извика.

— Виждал ли си сириеца?

Войникът поклати глава.

— Не съм го виждал, откакто влязохме след взривяването на ракетите. Беше пред мен и изведнъж изчезна.

Бен Езра се озадачи. Някакси не се връзваше. Освен да е убит и да лежи някъде, където не са успели да го намерят. Не, това не беше възможно. Сириецът беше много добър войник. Рано или късно щеше да се появи. Бен Езра се обърна и тръгна по пътя. Погледна часовника си. Три часът. Точно според плана.

Ако хеликоптерът дойдеше навреме, сутринта щяха да закусват в палата на принца.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Дик Каридж вървеше бавно из лагера. През отворения портал видя как другите поеха по пътя към пистата. Но той още не беше готов за тръгване. Имаше да свърти още нещо.

От време на време се чуваха изстрели от различни краища на лагера. Йеменците си гледаха работата. Бавно и предпазливо Дик отваряше една по една вратите на бараките. Никаква следа от него.

Все пак трябваше да е някъде тук. Не бе възможно да се е измъкнал преди атаката. Никой не можеше да напусне лагера, без да го забележат. Освен това чу как Хамид обясни на генерала, че го е видял петнайсет минути преди да започне всичко.

Обърна се, за да погледне отново в бараката на командирите. Пред нея бяха трите изгорели джипа. Замислен тръгна натам.

Веднъж вече бе прегледал бараката, но може да е пропуснал нещо.

Предпазливо приближи до вратата. С автоматичния пистолет в ръка застана от едната й страна и я разтвори. Изчака малко. Отвътре не се чуваше никакъв звук.

Влезе. Първата стая беше в пълна бъркотия. Ракетите бяха пробили дупки в стените. Хартии и мебели бяха пръснати из стаята, като че ли беше минал ураган.

Влезе в другата стая. Озърна се бавно. Невъзможно. Просто нямаше къде да се скрие. Тръгна да излиза, но спря.

Косата му настръхна. Той беше тук. Инстинктът му го подсказваше. Нямаше значение, че не го откриваше. Той беше тук.

Обърна се и отново обходи с очи помещението. Нищо. За момент застина, после отиде до пейката, където забеляза няколко газени лампи.

Счупи ги и бързо разля газта из стаята, после взе един стол, сложи го пред отворената врата и седна на него с лице към стаята. От джоба си извади кибрит, драсна една клечка, подържа я, докато се възпламени цялата кутия, и я хвърли в стаята.

Огънят бързо плъзна по пода, а после започна да обхваща и стените. Пушекът изпълни помещението, но той продължаваше да седи. Ставаше все по-горещо, ала той не мърдаше.

Изведнъж чу някакъв слаб звук отвътре. Опита се да се взре през пламъците, но не забеляза нищо. Звукът се чу отново, някакъв скърцащ звук, като че ли се отваряше врата с ръждясали панти. Погледна и към другата стая, но нямаше други врати.

Нещо на пода се размърда. Дик се изправи на крака. Част от дървения под като че се раздвижваше. С безшумни котешки стъпки той се приближи.

Спря до края на дървения капак. Извади носната си кърпичка, запуши с нея носа и устата си, за да се предпази от дима. Внезапно капакът се отметна настрани, един мъж седна отгоре му и се разкашля.

Агентът на Израел доволно кимна на себе си. Беше дошъл заради този мъж. Човек не бива да се страхува от идеалисти, а само от онези, които компрометират идеалите. Този човек носеше покварата. Бавно, съзнателно, преди онзи да разбере, че той е там, Дик изпразни в него пълнителя на автомата си.

После тръгна и без да се обръща назад, излезе от бараката и се отправи към пътя, оставяйки мъртвия Али Ясфир да лежи в огнения си ковчег.

Беше изминал четвърт миля надолу по пътя, когато ги настигна. Тъкмо отминаваше един завой, когато те се показаха от гората. Спряха и се втренчиха.

— Лайла! — извика Дик.

Хамид се обърна към нея. Забеляза странния й израз, но не продума.

— Дик… — започна тя с усилие. — Аз…

Звукът на изстрел я прекъсна. Лицето на Дик се изкриви в гримаса на изненада. След това изведнъж от ъгълчето на устата му шурна кръв и той бавно се строполи на пътя.

Хамид реагира незабавно. Бутна Лайла на земята, просна се по корем в посоката, откъдето бе дошъл изстрелът. След малко забеляза мъжа сред дърветата. Внимателно насочи дулото на автомата си между двете дървета, откъдето щеше да мине. Изчака го да дойде в центъра и тогава натисна спусъка. Автоматът почти разряза човека на две.

Обърна се към Лайла.

— Хайде! — каза дрезгаво. — Да се махаме!

Дик стенеше.

— Не можем да го оставим тук — каза Лайла. — Ще умре!

— Той така или иначе ще умре — отвърна Хамид безчувствено. — Хайде да вървим.

— Няма. Трябва да ми помогнеш да го отведем при другите.

— Да не си луда? Знаеш ли какво ще се случи с теб, ако се върнеш? Ако не те обесят, остатъка от живота си ще прекараш в затвора!

— Не ме е грижа — настояваше тя. — Ще ми помогнеш ли или не?

Хамид я погледна и кимна. Даде й автомата.

— Ето, носи това. — Наведе се, вдигна Дик на раменете си. — Давай да вървим. След няколко минути и други ще последват онзи.

Бен Езра погледна часовника си. Беше почти четири часът.

— Къде се бави този проклет хеликоптер? Едва бе изрекъл думите, когато в далечината се чу шум на самолет. Той се взря в небето, но след като луната беше залязла, не се виждаше нищо освен тъмнината на нощта.

След десет минути звукът се чу над главите им. Малко по-късно отмина планинския хребет и заглъхна.

Пукотът на пушечни изстрели долетя откъм пътя през гората. Дотича ефрейторът-евреин.

— Напредват по пътя след нас.

— Задръжте ги. Хеликоптерът ще кацне всяка минута.

Но огънят от картечниците ставаше все по-наситен, а хеликоптерът не кацаше. От време на време се долавяше пърпоренето на моторите му, но след това шумът се отдалечаваше.

Ефрейторът се върна.

— По-добре да побързаме, генерале — каза. — Този път наистина слизат с тежката си артилерия.

— Върни се обратно — отсече Бен Езра. Пак погледна към небето. — Знаеш ли какво мисля? Че тоя проклет глупак горе се е заблудил и не може да ни открие в тъмнината.

— А ако запалим огън? — предложи Баидр. — Той ще го привлече.

— Добра идея — отсъди генералът. — Но нямаме с какво да направим толкова голям огън. Ще ни трябва един час, за да съберем достатъчно съчки, а впрочем те няма и да горят. От росата всичко е твърде мокро.

— Знам нещо, което ще гори.

— Кое?

Баидр посочи боинга 707 под защитната дегизировка.

— Той ще гори страхотно.

— Сериозно ли говориш? — запита Бен Езра. Пукотевицата наближаваше.

— Дойдох да прибера семейството си и тъкмо това ще направя.

Обърна се към капитан Хаят.

— Анди, как би го подпалил?

Пилотът го изгледа.

— Не се шегувам, Анди — рязко каза Баидр. — Животът ни зависи от това!

— Да отворим резервоарите на крилата и да ги възпламеним — каза Хаят.

— Отворете ги — нареди Баидр.

Анди и вторият пилот притичаха до самолета. Изкачиха се в кабината. Тръгнаха към двете крила. Върнаха се след по-малко от десет минути.

— Сега сме готови — рече Анди. — По-добре се отдалечете от пистата в случай, че самолетът избухне.

Бен Езра изкрещя заповедите. Почти за пет минути се придвижиха до другия край на пистата.

— Всички долу — изкомандва той и даде сигнал на стрелците.

Автоматичните оръжия зареваха и затракаха. След малко се чу някакво съскане, след това нещо като стенание и огромният самолет избухна. Огнен гейзер се издигна на трийсетина метра нагоре към небето.

— Ако и това не видят, значи са слепи — каза печално Хаят.

Баидр забеляза израза на лицето му.

— Не тъжи. Това са само пари — отрони. — Ако се измъкнем оттук, ще ти купя друг.

Хаят се усмихна апатично.

— Ще стискам палци, шефе.

Баидр отправи мрачен поглед към небето. Зад тях стрелбата приближаваше. Отиде до Джордана.

— Добре ли си?

Тя кимна, а децата се държаха за нея. Всички гледаха към небето.

— Струва ми се, че го чувам! — извика Мохамед.

Заслушаха се. Слабият звук на мотори се приближаваше към тях и непрекъснато се усилваше. След две минути беше над главите им и хеликоптерът се отрази в светлината на горящия самолет. Бавно започна да се спуска.

Припламванията на изстрелите бяха стигнали почти до пистата, докато войниците задържаха настъплението според плана.

Хеликоптерът кацна. Първият, който слезе, беше бащата на Баидр. Двете момченца се затичаха към него.

— Дядо!

Той ги прегърна, а Баидр и Джордана се отправиха към него. Всички се насочиха към хеликоптера. Качваха се бързо, а само няколко души все още задържаха партизаните.

Баидр стоеше в подножието на рампата до Бен Езра.

— Всички ли се качиха? — запита генералът.

— Да — отговори Баидр.

Бен Езра сви ръце около устата си.

— Насам, ефрейтор! — извика гръмогласно, така че да го чуят из цялото поле.

Още един резервоар с гориво избухна в самолета, окъпвайки цялата местност с ярка като дневна светлина. Баидр видя как войниците заднишком излизат от гората, а пушките им все още стреляха към дърветата.

След малко бяха вече в подножието на рампата. Първият от тях се обърна и заизкачва стъпалата. Бен Езра го сръчка одобрително със сабята.

Жълтата светлина от горящия самолет заля и края на гората. Баидр гледаше натам и му се стори, че някой го вика. И тогава изведнъж я забеляза да тича откъм гората. Зад нея някакъв мъж носеше на раменете си друг.

Машинално един войник насочи оръжието си към нея. Баидр удари пушката така, че дулото й се обърна към небето.

— Стой! — изкрещя.

— Татко! Татко! — викаше Лайла.

Баидр се затича към нея.

— Лайла! Насам! — извика.

Тя се обърна, спусна се и се хвърли в прегръдките му. Един войник се втурна към тях.

— Трябва да изчезваме оттук, сър!

Баидр посочи към Хамид.

— Помогни му — каза на войника.

Обърна се и прегърнал дъщеря си с една ръка, се изкачи в самолета. Хамид и войникът, понесли Дик, ги следваха. Бен Езра тръгна по рампата и застана пред отворената врата.

Хамид и войникът бяха положили Дик върху носилка, а доктор Ал Фей и медицинският екип закачаха системите за плазма и глюкоза.

— Вдигай! — изрева Бен Езра.

Отгоре големите перки се завъртяха лениво, а Хамид се върна при генерала. Зад гърба му видя как партизаните тичат по полосата.

— Ако бях на ваше място, генерале, не бих стоял там — каза той с уважение.

— Къде, по дяволите, беше цяла нощ? — извика гневно Бен Езра, докато хеликоптерът се издигаше тежко.

— Просто изпълнявах заповедите ви, сър — отговори Хамид, гледайки го право в очите. Махна с ръка към Лайла, коленичила край Дик. — Направих така, че нищо лошо да не й се случи.

— Беше ти заповядано да седиш до моя… — Гневът в гласа на стареца се уталожи, замести го нотка на изненада. — О, Боже! — изхлипа. Ятаганът падна от внезапно обезсилената му ръка. Колебливо пристъпи към сириеца и започна да се свлича.

Хамид го прихвана с протегнатите си ръце. Усети как кръвта на стареца шурти през тънката бедуинска роба. Хамид залитна и едва не падна, докато хеликоптерът се издигаше във въздуха.

— Застреляха генерала! — извика той.

Баидр и баща му се оказаха до него още преди да изрече думите. Внимателно положиха Бен Езра върху носилка. Ал Фей го претърколи на една страна, разкъсвайки бързо робата.

— Не се тревожи, приятелю — прошепна генералът. — Погрижи се за младия човек там.

— Младият човек ще се оправи! — отвърна почти сърдито Шамир.

— И аз също — каза тихичко Бен Езра. — След като видях сина си, вече не се страхувам да умра. Ти постъпи правилно, приятелю. Отгледал си мъж.

Шамир почувства, че сълзите замъгляват погледа му. Коленичи и приближи устните си до ухото на стария човек.

— Твърде дълго му позволих да живее в лъжа. Време е да научи истината.

Лека усмивка се появи върху устните на умиращия войн.

— Каква е истината? Ти си неговият баща. Той трябва да знае само това.

— Ти си му баща, не аз! — настоятелно прошепна Шамир. — Той трябва да знае, че твоят Бог го е довел на тоя свят!

Бен Езра вдигна очите си, които вече се изцъкляха. Обърна ги към Баидр, а после пак към доктора. Гласът му беше съвсем слаб и той събра всичката си сила в последния дъх. Издъхна в мига, когато от устните му се отрониха думите:

— Има само един Бог…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.